Solia pensar
que l'únic objectiu de la vida era perseguir la felicitat.
Tothom deia que el camí cap a la felicitat era l'èxit,
així que vaig buscar la feina ideal,
la parella i la casa perfecta.
Però en lloc de sentir-me realitzada,
em sentia nerviosa i desorientada.
I no estava sola, els meus amics també es sentien així.
Vaig decidir anar a la universitat per estudiar psicologia positiva,
per aprendre què fa realment feliç a la gent.
Però el que vaig descobrir allà em va canviar la vida.
Les estadístiques van demostrar que buscar la felicitat pot fer infeliç a la gent.
I el que realment em va impactar va ser això:
El nombre de suïcidis augmenta a tot el món,
I recentment, a Amèrica ha arribat al màxim dels últims 30 anys.
Encara que la vida està millorant objectivament
en gairebé cada estàndard imaginable,
més gent es sent desesperada,
deprimida i sola.
Hi ha una buidor que rosega la gent,
i no has d'estar clínicament deprimit per sentir-ho.
Tard o d'hora, tots ens preguntem:
És això tot el que hi ha?
i segons la recerca, el que prediu aquest desànim
no és la falta de felicitat.
És la falta d'alguna cosa més,
la falta de trobar sentit a la vida.
Això em va fer plantejar algunes preguntes.
Hi ha alguna cosa més a la vida que ser feliç?
I quina és la diferència entre ser feliç
i trobar sentit a la vida?
Molts psicòlegs defineixen la felicitat com un estat de benestar i tranquil·litat,
sentir-se bé en el moment.
Però el sentit és més profund.
El reconegut psicòleg Martin Seligman diu
que el sentit prové de pertànyer i anar més enllà d'un mateix
i de donar el millor de tu.
La nostra cultura està obsessionada amb la felicitat,
però vaig adonar-me que buscar el sentit és més gratificant.
I els estudis demostren que les persones que troben sentit a la vida
són més fortes,
més bones a l'escola i a la feina,
i fins i tot viuen més temps.
Tot això, em fa preguntar:
Com podem viure d'una manera més significativa?
Per descobrir-ho, m'he passant cinc anys entrevistant centenars de persones
i llegint milers de pàgines de psicologia,
neurociència i filosofia:
Un cop feta la recerca,
he descobert els quatre pilars d'una vida significativa.
I que tots podem donar-li sentit a la vida
si construïm aquests pilars.
El primer és la pertinença.
La pertinença prové de construir relacions
on ets valorat per qui ets
i on valores els altres.
Però alguns grups i relacions ofereixen una forma superficial de pertinença;
quan ets valorat pel que penses,
per qui odies,
no per qui ets.
La veritable pertinença prové de l'amor.
Viu entre els individus,
i és una opció, un pot escollir cultivar pertinença amb els altres.
Aquí va un exemple.
Cada matí, el meu amic Jonathan compra el diari
al mateix venedor ambulant a Nova York.
No és només un intercanvi de moneda,
sinó que es prenen un moment per parar, parlar
i tractar-se com a éssers humans.
Però una vegada, el Jonathan no tenia els diners exactes,
i el venedor va dir,
"No et preocupis".
Però el Jonathan va insistir a pagar,
va anar a la botiga i va comprar una cosa que no necessitava
per tenir canvi.
Però quan li va donar els diners al venedor,
el venedor no ho va acceptar.
Li va saber greu.
Estava intentant ser amable,
però el Jonathan l'havia rebutjat.
Crec que tots rebutgem a la gent de maneres com aquesta inconscientment.
Jo ho faig,
em trobo a algú i gairebé no li faig cas,
utilitzo el mòbil quan algú em parla.
Aquests fets menystenen els altres.
Els fa sentir invisibles i poc valorats.
Però quan fas les coses amb amor, crees un vincle
que anima a cadascú de nosaltres.
Per molta gent, la pertinença és el pilar més essencial d'una vida amb sentit
aquests vincles amb la família i amics.
Per altres, ho és el segon pilar: el propòsit.
Trobar el teu propòsit no és el mateix
que trobar una feina que et fa feliç.
El propòsit no se centra tant en què vols sinó en què dones.
Un treballador a l'hospital em va dir que el seu objectiu era curar la gent malalta.
Molts pares em diuen,
"El meu objectiu és criar els meus fills."
La clau del propòsit és esforçar-nos a servir els altres.
Per molts de nosaltres, això passa a través de la feina.
Així és com contribuïm i ens sentim útils.
Però això també significa que qüestions com la falta de concentració a la feina
la desocupació,
la baixa participació laboral
no només són problemes econòmics, sinó també existencials.
Sense tenir res que valgui la pena fer,
la gent es desanima.
Un no ha de trobar objectius a la feina,
però els objectius et donen un motiu per viure,
algun "per què" que t'impulsa a avançar.
El tercer pilar també té a veure amb anar més enllà d'un mateix,
però de manera molt diferent:
amb transcendència.
Els estats transcendents són aquells moments estranys
quan un està per damunt de l'activitat de la vida quotidiana,
i el sentit del jo s'esvaeix,
i et sents connectat a una realitat superior.
Per una persona amb qui vaig parlar, la transcendència venia d'admirar l'art.
Per un altra, estava en l'església.
Per mi, com a escriptora, em passa quan escric.
A vegades m'endinso tant en el que faig que perdo la noció del temps i l'espai.
Aquestes experiències transcendents et poden canviar.
En un estudi els estudiants miraven arbres d'eucaliptus de 60m d'alçada
durant un minut.
Després d'això, es sentien menys egocèntrics,
i es comportaven més generosament
quan tenien l'oportunitat d'ajudar algú.
Pertinença, objectius, transcendència.
El quart pilar del sentit de la vida
acostuma a sorprendre la gent.
El quart pilar és explicar històries,
la història que t'expliques sobre tu mateix.
Construir una història del que et passa a la vida aporta claredat.
T'ajuda a entendre com has arribat on ets ara.
Sovint no ens adonem que nosaltres som qui escriu la nostra història
i que podem canviar la manera d'explicar-la.
La vida no és només una llista de coses que passen.
Pots editar, interpretar i reexplicar la teva història
fins i tot si estàs limitat pels fets.
Vaig conèixer un noi que es deia Emeka, paralitzat mentre jugava a futbol.
Després de l'accident, l'Emeka es deia a si mateix:
"La meva vida era genial jugant a futbol,
però mira'm ara."
La gent que explica històries del tipus
"La meva vida anava bé. Ara va malament."
acostuma a patir més ansietat i depressió.
Aquest va ser l'Emeka durant un temps.
A poc a poc, va començar a crear una història diferent.
La seva nova història era:
"Abans de l'accident, no tenia cap objectiu a la vida.
Sortia molt de festa i era un noi força egoista.
L'accident em va fer adonar que podia ser millor persona."
Aquesta nova versió li va canviar la vida.
Després d'explicar-se la seva nova història,
l'Emeka va començar a aconsellar nens
i va descobrir la seva missió:
ajudar els altres.
El psicòleg Dan McAdams ho anomena "una història de redempció"
on el mal és redimit pel bé.
La gent que troba sentit a la seva vida
acostuma a explicar històries
de redempció, creixement i amor.
Ara bé, què fa que la gent canviï la seva història?
Alguns reben ajuda d'un terapeuta,
però també ho pots fer tu mateix
reflexionant sobre la teva vida:
com t'han marcat les experiències importants,
què has perdut, què has guanyat.
Això és el que va fer l'Emeka.
No canviaràs la teva història de la nit al dia;
poden passar anys i pot ser dolorós.
Tots hem patit i tots lluitem,
però acceptar els records dolorosos pot dur noves perspectives i saviesa
per trobar les coses bones de la vida.
Pertinença, objectius, transcendència, explicar històries:
aquests són els quatre pilars del sentit de la vida.
Quan era jove,
vaig ser afortunada de tenir els quatre pilars.
Els meus pares tenien un centre sufí a casa nostra a Montreal.
El sufisme és una pràctica espiritual associada amb dervixos giratoris
i el poeta Rumi.
Els sufís venien a casa nostra dos cops a la setmana
per meditar, beure te persa i compartir històries.
La seva pràctica també consistia a servir la creació
a través de petites mostres d'amor.
Això implicava ser amable fins i tot quan et fessin mal.
Aquest fet els permetia dominar l'ego.
Quan vaig marxar de casa per anar a la universitat
sense els principis del sufisme
em sentia desorientada.
Vaig començar a buscar les coses per les quals valia la pena viure
I em va portar a aquest camí.
Quan miro enrere m'adono
que la casa sufí tenia un gran valor cultural.
Els pilars eren part dels fonaments
i la seva presència ens ajudava a viure plenament.
El mateix principi també s'aplica
a altres comunitats importants
- bones i dolentes.
Grups, sectes:
aquestes són cultures significatives que utilitzen els pilars
i donen a la gent alguna cosa per la qual viure i morir.
Aquest és el motiu pel qual com a societat
hem d'oferir alternatives millors.
Necessitem construir aquests pilars a la família i a les institucions
per ajudar la gent a donar el millor d'ells mateixos.
Viure una vida plena implica esforç.
És una evolució constant.
Dia a dia anem creant les nostres vides,
construint les nostres històries.
I a vegades podem descarrilar.
Quan això em passa,
recordo una vivència amb el meu pare que em va marcar.
Mesos després de graduar-me,
el meu pare va patir un greu atac de cor que el podia haver mort.
Va sobreviure, i quan li vaig preguntar què li passava pel cap
quan tenia la mort tan a prop,
va dir que només pensava en viure
per poder estar amb el meu germà i jo.
Això li va donar ganes de tirar endavant.
Quan estava sota anestèsia per la cirurgia d'urgència,
en lloc de comptar enrere des de 10,
repetia els nostres noms com un mantra.
Volia que els nostres noms fossin les últimes paraules que pronunciés
si es moria.
El meu pare és fuster i sufí.
És una vida humil,
però plena.
Enfrontat a la mort, tenia un motiu per viure:
l'amor.
El sentiment de pertinença a la seva família,
el seu paper com a pare,
la seva meditació transcendent, repetir els nostres noms ---
diu que són les raons per les quals va sobreviure.
Aquesta és la història que s'explica a ell mateix.
Aquesta és la força del sentit de la vida.
La felicitat ve i va.
Quan la vida va molt bé
i quan les coses van molt malament,
viure una vida significativa et dóna alguna cosa on aferrar-te.
Gràcies.
(Aplaudiments)