כשהייתי ילדה,
אמא שלי ואני עשינו הסכם.
לי היה מותר לקחת שלושה ימי מנוחה נפשית בכל סמסטר
כל עוד המשכתי להצליח בבית הספר.
הסכם זה היה בגלל שאני התחלתי את המסע שלי לבריאות נפשית
כשהייתי רק בת שש.
תמיד הייתי מה שהמורות שלי קראו לו "דאגנית",
אבל מאוחר יותר גילינו שהייתה לי בעיית חרדה כתוצאה מטראומה
ודיכאון קליני.
זה הקשה על הילדות שלי.
הייתי מודאגת ממלא דברים שילדים אחרים לא חשבו עליהם בכלל,
ולעתים בית הספר היה ממש יותר מדי עבורי.
זה הוביל להרבה התמוטטויות,
התקפי פאניקה --
לפעמים הייתי סופר פרודוקטיבית,
ובימים אחרים לא יכולתי לעשות כלום.
כל זה התרחש בזמן
שבריאות הנפש לא היתה נושא לשיחה
כמו שהיא היום,
במיוחד בריאות הנפש של ילדים.
היו סמסטרים בהם השתמשתי בכל אותם ימי מנוחה.
ובאחרים, לא הייתי זקוקה להם בכלל.
אבל העובדה שהם תמיד היו אופציה
היא מה שהחזיקה אותי כתלמידה שמחה, בריאה ומצליחה.
עכשיו אני משתמשת בכלים האלה שלמדתי כילדה
כדי לעזור לתלמידים אחרים המתמודדים עם אתגרים בתחום בריאות הנפש.
אני כאן היום כדי להציע לכם קצת תובנה לתוך העולם של בריאות הנפש של מתבגרים:
מה קורה, איך הגענו לכאן ומה אפשר לעשות?
אבל קודם אתם צריכים להבין
שבעוד שלא לכולם יש בעיה נפשית מאובחנת כמוני,
כולם באופן גורף -
לכולכם יש בריאות הנפש.
לכולנו יש מוח שזקוק לטיפול
בדרכים הדומות לאופן שבו אנחנו מטפלים בבריאות הפיזית שלנו.
הראש והגוף שלנו מחוברים ביותר מרק הצוואר שלנו.
מחלות נפשיות מופיעות בדרכים פיזיות,
כמו בחילות, כאבי ראש, עייפות וקוצר נשימה.
אבל מכיוון שבריאות הנפש משפיעה על כולנו,
האם לא כדאי שנחשוב על פתרונות נגישים לכולנו?
זה מביא אותי לחלק השני של הסיפור שלי.
כשהייתי בתיכון
כבר הייתי די טובה בניהול בריאות הנפש שלי,
הייתי תלמידה מצליחה,
ונשיאת איגוד מועצות הנוער של אורגון.
אבל סביב הזמן הזה התחלתי להבין
שבריאות הנפש היא בעיה הרבה יותר גדולה מאשר ההתמודדות האישית שלי.
לרוע המזל, העיר בה גדלתי חוותה מספר מקרי התאבדויות
במהלך השנה הראשונה שלי בתיכון.
ראיתי איך הטרגדיות האלה מזעזעות את הקהילה כולה,
וכנשיאה של ארגון מדינתי,
התחלתי לשמוע עוד ועוד סיפורים
מתלמידים שגם חוו מקרים כאלה בעיר שלהם.
אז ב-2018 במהלך מחנה הקיץ השנתי שלנו,
פתחנו פורום של כמאה תלמידי תיכון
כדי לדון בבריאות הנפש אצל מתבגרים.
מה יכולנו לעשות?
ניגשנו לשיחה הזאת עם כמות עצומה של אמפתיה
וכנות,
והתוצאות היו מדהימות.
מה שהכי נגע לי
היה שלכל אחד מהעמיתים שלי היה סיפור
שקשור למשבר של בריאות הנפש בבית הספר שלהם,
לא משנה אם הם היו מעיר קטנה במזרח אורגון
או בליבה של פורטלנד.
זה התרחש בכל מקום.
אפילו עשינו קצת מחקר,
וגילינו שהתאבדויות היו סיבת המוות השניה ברמת השכיחות
בקרב צעירים בין הגילאים 10-24 באורגון.
סיבת המוות השניה.
ידענו שאנחנו חייבים לעשות משהו.
אז במהלך החודשים הבאים,
הקמנו ועדה שנקראה "סטודנטים לאורגון בריאה",
ויצאנו למגר את הסטיגמה סביב בריאות הנפש.
רצינו גם לתעדף את בריאות הנפש בתוך בתי הספר.
בעזרת כמה פעילים חברתיים ואנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש,
הגשנו את הצעת החוק 2191.
הצעת החוק הזו אפשרה לתלמידים להיעדר מבית הספר ולהחשיב אותם
כימי בריאות נפש באותו אופן בו הייתם לוקחים ימי מחלה.
כיוון שלעתים קרובות אותו יום מחלה
הוא ההבדל בין אפשרות להרגיש הרבה יותר טוב
או להרגיש הרבה יותר גרוע --
כמו אותם ימים שאמא שלי נתנה לי כשהייתי צעירה.
אז במהלך החודשים הבאים,
קידמנו וחקרנו והפגנו בעד הצעת החוק שלנו,
וביוני 2019 הצעת החוק עברה ואושרה.
(מחיאות כפיים וקריאות)
היה זה רגע מכונן עבור תלמידי אורגון.
הנה דוגמה לאיך זה פועל כיום.
בא נאמר שתלמיד עובר חודש מאוד קשה.
הם מותשים, לא מסוגלים להתמודד,
הם מתקשים בלימודים, והם יודעים שהם זקוקים לעזרה.
אולי הם מעולם לא דיברו על בריאות הנפש עם ההורים שלהם,
אבל עכשיו יש להם חוק שעומד לצדם כדי לעזור להם ליזום את השיחה הזאת.
ההורה עדיין צריך להיות זה שמתקשר לבית הספר ומתרץ את ההיעדרות,
זה לא שזה יום חופשי עבור הילדים,
אבל יותר חשוב,
עכשיו שבית הספר תיעד את ההיעדרות כיום מחלת נפש,
הם יכולים לעקוב ולדעת
כמה תלמידים לוקחים את הימים האלה וכמה ימים הם לוקחים.
אם תלמיד לוקח יותר מדי ימים,
הם יופנו ליועץ בית הספר לפגישה.
זה חשוב כי אנחנו יכולים לאתר תלמידים שמתקשים
לפני שזה מאוחר מדי.
אחד הדברים העיקריים ששמענו באותו פורום ב-2018
היה שלעתים קרובות הצעד הראשון של בקשת עזרה הוא הצעד הקשה ביותר.
אנחנו מקווים שהחוק הזה יוכל לעזור בכך.
זה לא רק יתחיל ללמד ילדים צעירים איך לטפל לעצמם
ולהפעיל שימור עצמי וניהול מתחים,
אלא זה יוכל גם להציל חיים ממש.
עכשיו תלמידים ממספר מדינות אחרות גם הם מנסים להעביר חוקים כאלה.
אני כרגע עובדת עם תלמידים בקליפורניה וקולורדו
כדי לעשות שם מהלך דומה,
כי אנחנו מאמינים שתלמידים בכל מקום
מגיע להם סיכוי להרגיש טוב יותר.
מעבר לכל הסיבות הפרקטיות והעניינים הטכניים,
חוק 2191 הוא ממש מיוחד כי הרעיון המרכזי מאחוריו;
שבריאות פיזית ונפשית הינן שוות ויש לטפל בהן באופן שווה.
למעשה, הן קשורות זו לזו.
קחו לדוגמה את הטיפול הרפואי.
תחשבו על מתן החייאה.
הם הייתם מוצאים את עצמכם במצב בו אתם חייבים להעניק החייאה,
האם הייתם יודעים לפחות מעט ממה שיש לעשות?
תחשבו על זה --
סביר להניח שכן כי הכשרה של מתן החייאה מוצעת ברוב בתי הספר ומקומות העבודה
ואפילו באינטרנט.
יש לנו אפילו שירים שקשורים לזה.
אבל מה לגבי טיפול נפשי?
אני יודעת שאני עברתי הכשרה למתן החייאה בכיתה ז' בשיעור בריאות.
מה אם הייתי מקבלת הכשרה בכיתה ז' איך לטפל בבריאות הנפשית שלי
או איך להגיב במצב של משבר נפשי?
הייתי רוצה לראות עולם בו לכל אחד מאתנו יש את ארגז הכלים
לעזור לחבר, קולגה, בן משפחה
או אפילו לאדם זר שעובר משבר נפשי.
והמשאבים האלה צריכים להיות זמינים במיוחד בבתי ספר
כיוון שזה המקום בו תלמידים מתקשים בו הכי הרבה.
התובנה השניה שאני ממש מקווה שתקחו אתכם היום
הוא שזה תמיד בסדר לא להיות בסדר,
וזה תמיד בסדר לקחת הפסקה.
זה לא חייב להיות יום שלם;
לפעמים זה לא אפשרי.
אבל זה יכול להיות כמה רגעים פה ושם כדי לתפוס את עצמך.
תחשבו על החיים כמירוץ --
מירוץ למרחקים ארוכים.
אם תתחילו בריצת ספרינט מההתחלה אתם תישרפו.
אתם אולי אפילו תפגעו בעצמכם כי דחפתם את עצמכם יותר מדי.
אבל אם תמתנו את עצמכם,
אם תעשו את זה לאט, לפעמים בכוונה תחילה,
ותדחפו את עצמכם בחלקים אחרים,
בטוח שתצליחו הרבה יותר.
אז בבקשה,
תדאגו זה לזה,
תדאגו בילדים ובמתבגרים שנמצאים בחייכם
במיוחד אלה שנראה שהם בסדר גמור.
אתגרים נפשיים לא הולכים להיעלם,
אבל כחברה,
אנחנו יכולים ללמוד איך לטפל בהם ע"י דאגה זה לזה.
ותדאגו גם לעצמכם.
כפי שאמא שלי נוהגת לומר,
"מדי פעם, קחי הפסקה".
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)