Když jsem byla dítětem,
uzavřela jsem s mámou dohodu.
Měla jsem povoleno si vzít za semestr tři dni duševního volna,
za podmínky, že jsem si vedla dobře ve škole.
Svoji cestu duševního zdraví jsem začala,
když mi bylo teprve šest let.
Moji učitelé mě vždycky přezdívali „starostlivka“,
později jsme však zjistili, že trpím úzkostí v důsledku traumatu
a klinickou depresí.
Kvůli tomu bylo dospívání těžké.
Obávala jsem se hodně o věci, o které se jiné děti nebály,
a někdy toho na mě bylo ve škole dost.
Výsledkem byla častá zhroucení,
projevy náhlé úzkosti ‒
někdy jsem byla super produktivní,
a jindy jsem nezvládla udělat vůbec nic.
Tohle všechno se dělo v době,
kdy se o duševním zdraví nemluvilo tolik jako teď,
zvlášť ne v případě mládeže.
Byly semestry, kdy jsem všechny odpočinkové dny vyčerpala.
A jindy jsem nepotřebovala žádné.
Ale to, že jsem měla vždycky tu možnost,
znamenalo, že jsem byla šťastnou, zdravou a úspěšnou studentkou.
Teď užívám tyhle schopnosti, které jsem se naučila jako dítě,
abych pomohla ostatním studentům s problémy duševního zdraví.
Dnes jsem tu, abych vám nabídla pohled do světa duševního zdraví dospívajících,
co se děje, jak jsme se sem dostali a co můžeme udělat?
Ale nejprve musíte pochopit,
že zatímco ne každý má duševní onemocnění jako já,
absolutně každý ‒ všichni máme duševní zdraví.
Všichni máme mozek a musíme se o něj starat,
podobně jako se staráme o naše fyzické zdraví.
Konec konců naše hlava a tělo jsou spojeny více, než jen naším krkem.
Duševní onemocnění se projevuje různými fyzickými způsoby,
jako jsou nevolnost, bolesti hlavy, únava a dušnost.
Takže, jelikož duševní zdraví se týká nás všech,
neměli bychom přijít s řešeními, která jsou přístupná nám všem?
A to mě přivádí k druhé části mého příběhu.
Když jsem byla na střední,
naučila jsem o své duševní zdraví docela dobře starat.
Byla jsem zdárnou studentkou
a prezidentkou Oregonské asociace studentských rad.
Tehdy jsem si začala uvědomovat,
že duševní zdraví je mnohem větší problém než jen pro mě osobně.
Bohužel, když jsem byla v prvním ročníku,
bylo moje město poznamenáno několika sebevraždami.
Viděla jsem, jak tyto tragické události otřásly celou komunitou
a jako prezidentka celostátní organizace jsem slýchávala více a více příběhů
od studentů, kteří podobné věci zažili ve svých městech.
Takže v roce 2018, na našem každoročním letním táboře,
jsme uspořádali fórum s asi 100 středoškoláky
a diskutovali duševní zdraví mladistvých.
Co můžeme udělat?
Přikročili jsme k této konverzaci s ohromnou empatií
a upřímností a výsledky byly ohromující.
Nejvíce mě udivilo, že všichni mí vrstevníci znali ze své školy
nějaký příběh o krizi duševního zdraví,
bez ohledu na to, zda byli z městečka ve východním Oregonu,
nebo ze samého srdce Portlandu.
Dělo se to všude.
Udělali jsme průzkum
a zjistili, že sebevražda je v Oregonu druhou nejčastější příčinou smrti
mezi mladistvými ve věku od 10 do 24 let.
Na druhém místě!
Něco jsme museli udělat.
Během následujících pár měsíců
jsme vytvořili komisi nazvanou Studenti za zdravý Oregon
a vydali jsme se ukončit stigmata spojená s duševním zdravím.
Především jsme se chtěli zaměřit na duševní zdraví ve školách.
S pomocí několika lobbistů a odborníků na duševní zdraví
jsme předložili Sněmovní zákon č. 2191.
Tento zákon umožňuje studentům vzít si den duševního volna,
stejně jako je tomu kvůli fyzické nemoci.
Často ten den volna dělá velký rozdíl v tom,
že se cítíte o hodně lépe, anebo mnohem hůře ‒
podobně jako dny, které mi dala moje máma, když jsem byla mladší.
Během dalších měsíců
jsme prosazovali a zkoumali a vedli kampaň za náš návrh zákona,
až byl v červnu 2019 konečně schválen.
(potlesk a povzbuzení)
To byl pro Oregonské studenty převratný okamžik.
Dám vám příklad, jak se to teď odehrává.
Řekněme, že student prožívá velmi těžký měsíc.
Je zahlcený a přepracovaný,
zaostává ve škole a ví, že potřebuje pomoc.
Možná o svém duševním zdraví nikdy předtím nemluvil s rodiči,
ale teď je tu zákon na jeho straně, který mu může konverzaci ulehčit.
Stále to bude na rodičích, aby kontaktovali školu a omluvili ho,
takže to pro děti není automatická propustka,
ale co je důležité,
absence je teď ve škole zaznamenána jako den duševního volna,
takže škola může sledovat,
kolik studentů si vzalo kolik dnů volna.
Pokud student překročí počet volných dní,
odkážou ho k výchovnému poradci na kontrolu.
To je důležité, protože můžeme studenty, kteří mají potíže,
vysledovat dříve, než bude pozdě.
Z diskuze v roce 2018 jsme se dozvěděli,
že vystoupit a požádat o pomoc je často ten nejtěžší krok.
Doufáme, že tento zákon nám s tím pomůže.
Nejenže se děti už od mala naučí, jak se o sebe postarat
a trénovat zvládání stresu a péči o sebe sama,
ale mohlo by to i zachránit životy.
Studenti z několika dalších států také usilují o schválení těchto zákonů.
Momentálně spolupracuji se studenty z Kalifornie a Colorada,
aby docílili to samé, protože věříme,
že si všichni studenti zaslouží šanci cítit se lépe.
Kromě veškerých praktických a technických důvodů
je zákon č. 2191 vskutku mimořádný, a to kvůli základní myšlence,
že tělesné a duševní zdraví jsou si rovny a mělo by se k nim tak přistupovat.
Ve skutečnosti jsou propojeny.
Jako příklad si vezměte zdravotnictví.
Třeba při zástavě srdce.
Kdybyste byli v situaci, kdy musíte někoho oživit,
věděli byste aspoň trošku, jak to provést?
V duchu se zamyslete ‒
asi ano, protože kurzy první pomoci se dělají ve školách,
na pracovištích a dokonce i on-line.
Dokonce na to máme i písničky.
Ale co takhle duševní zdraví?
Já sama jsem si prošla školením na resuscitaci v sedmé třídě.
Ale co kdyby mě tehdy vyškolili, jak se postarat o duševní zdraví
anebo jak reagovat v případě duševní krize?
Chtěla bych vidět svět, kde má každý sadu dovedností
jak pomoci příteli, kolegovi, příbuznému,
anebo někomu úplně cizímu, který prochází krizí.
A tyto zdroje by měly být k dispozici hlavně ve školách,
protože tam studenti mají problémy nejčastěji.
Další myšlenkou, kterou si doufám odnesete s sebou,
je to, že je v pořádku nebýt v pořádku
a že vždy je v pořádku si odpočinout.
Nemusí to být celý den,
někdy to prostě není možné.
Klidně jenom chvilku tu a tam, abyste si ověřili, jak na tom jste.
Přemýšlejte o životě jako o závodě...
jako o závodě na dlouhou trať.
Když budete sprintovat už od začátku, dojdou vám síly.
Můžete se i zranit z toho, jak se dřete.
Ale pokud se budete šetřit,
pokud někdy záměrně zvolníte
a jindy zase zaberete,
jistě budete daleko úspěšnější.
Tak vás prosím, starejte se jeden o druhého,
dohlížejte na svoje děti a na mladistvé
a hlavně na ty, kteří vypadají, že jsou v pohodě.
Problémy s duševním zdravím nezmizí, ale my jako společnost
se můžeme naučit je zvládat péčí jeden o druhého.
A starejte se také sami o sebe.
Jak by řekla moje máma:
„Jednou za čas si dejte pauzu.“
Děkuji Vám.
(potlesk)