Quan era petita,
la meva mare i jo vam fer un tracte.
Podia agafar-me tres dies de descans per a la salut mental cada semestre
mentre seguís traient bones notes a l'escola.
El motiu és que vaig començar el meu camí amb la salut mental
quan tenia només sis anys.
Els meus professors sempre deien que era una nena que es preocupava molt,
però més endavant vam descobrir que patia ansietat causada per un trauma.
i depressió clínica.
Vaig passar-ho malament mentre em feia gran.
Em preocupaven moltes coses que no preocupaven altres nens
i l'escola podia resultar sovint força aclaparadora.
Això em portava a nombroses crisis,
atacs de pànic...
A vegades era súper productiva,
i altres vegades no aconseguia fer res de res.
Tot això passava en una època
en què no es parlava tant sobre salut mental
com es parla ara,
sobretot de la dels joves.
Alguns semestres aprofitava aquells dies de descans al màxim.
Altres, no els necessitava.
Però el fet que fossin sempre una opció
és el que em mantenia feliç, sana i bona estudiant.
Ara utilitzo aquelles habilitats que vaig aprendre de nena
per ajudar altres estudiants amb problemes de salut mental.
Avui soc aquí per compartir el que sé sobre la salut mental dels adolescents:
què està passant, com hem arribat aquí i què podem fer?
Però abans de res heu d'entendre
que tot i que no tothom té detectada una malaltia mental com jo,
tothom,
absolutament tothom té una salut mental.
Tots tenim un cervell que necessita que el cuidem
de manera similar a com cuidem el nostre benestar físic.
Al final, el cap i el cos estan connectats per molt més que el coll.
Les malalties mentals es poden manifestar, fins i tot, de manera física,
com ara amb nàusees, mal de cap, fatiga i dificultat per respirar.
Com que la salut mental ens afecta a tots,
no hauríem de buscar solucions a l'abast de tothom?
Això em porta a la segona part de la meva història.
Quan estava a l'institut
ja sabia gestionar bastant bé la meva salut mental.
Era bona estudiant
i era la presidenta de l'Assocació de Consells Estudiantils d'Oregon.
Però va ser en aquella època quan vaig adonar-me
que la salut mental era un problema gran que no m'afectava només a mi.
Malauradament, al meu poble va haver-hi diversos suicidis
al llarg del meu primer any d'institut.
Vaig veure com aquelles tragèdies sotragaven tota la comunitat,
i, com a presidenta d'una agrupació estatal,
escoltava moltes històries
d'estudiants que també havien viscut el mateix al seu poble.
Així que al 2018, al nostre campament anual,
vam organitzar un fòrum amb uns 100 estudiants d'institut
per discutir sobre salut mental juvenil.
Què podíem fer?
Vam abordar aquesta conversa amb molta empatia
i honradesa,
i els resultats van ser força preocupants.
El que més em va afectar
va ser que cadascun dels meus companys tenia una història
sobre una crisi de salut mental a l'escola,
sense importar si venien d'un poble petit de l'est d'Oregon
o del centre de Portland.
Estava passant a tot arreu.
Fins i tot vam investigar una mica
i vam descobrir que els suïcidis eren la segona causa de mort
entre els joves de 10 a 24 anys d'Oregon.
La segona causa de mort.
Sabíem que havíem de fer alguna cosa.
Així que al llarg dels mesos següents
vam crear un comité anomenat Estudiants per a un Oregon Sa
amb la intenció d'acabar amb l'estigma en contra de la salut mental.
També volíem convertir-ho en una prioritat per a les escoles.
Amb l'ajuda de persones influents i alguns professionals de la salut mental
vam presentar la proposta de llei 2191.
Permet als estudiants agafar dies per a la salut mental
de la mateixa manera que ho farien per a la salut física.
Perquè a vegades aquell dia de descans
pot marcar la diferència entre sentir-se molt millor
o molt pitjor;
com els dies que la meva mare em concedia quan era petita.
Així que al llarg dels mesos següents
vam pressionar, investigar i defensar el nostre projecte de llei
i al juny de 2019 es va aprovar i convertir en llei.
(Aplaudiments i aclamacions)
Va ser un moment revolucionari per als estudiants d'Oregon.
I us posaré un exemple sobre com funciona això ara.
Posem que un estudiant està passant un mes molt dur.
Se sent aclaparat i saturat,
les seves notes estan baixant i sap que necessita ajuda.
Potser mai ha parlat amb els seus pares sobre salut mental,
però ara hi ha una llei que el recolza a l'hora d'iniciar aquesta conversa.
Els pares encara són els que han d'informar de l'abscència a l'escola,
o sigui que no és una via lliure per als nens,
però el més important
és que ara l'escola ho anota com a una falta per salut mental
així que poden fer un seguiment
sobre quants estudiants falten per salut mental i quants dies.
Si un estudiant n'agafa massa,
es passarà el cas al terapeuta de l'escola perquè ho revisi.
Això és important per detectar estudiants que ho passen malament
abans que sigui massa tard.
Una de les principals coses que vam sentir al fòrum del 2018
és que sovint demanar ajuda és el pas més complicat.
Esperem que aquesta llei ajudi amb això.
No només ensenyarà als nens a aprendre a cuidar-se,
a tenir cura d'ells mateixos i a gestionar l'estrès,
sinó que també pot salvar vides.
Ara estudiants d'altres estats també intenten aprovar lleis com aquesta.
Actualment treballo amb estudiants de Califòrnia i de Colorado
per fer el mateix
perquè creiem que siguin d'on siguin
mereixen sentir-se millor.
Deixant de banda les raons pràctiques i els tecnicismes,
el Projecte de Llei 2191 és molt especial pel concepte que hi ha al darrere:
que la salut mental i física han de ser tractades per igual.
De fet, estan connectades.
Agafem com a exemple l'atenció mèdica,
en concret la reanimació cardiopulmonar.
Si haguessis de fer un massatge cardiopulmonar
tindries idea de com fer-ho?
Us deixo pensar.
El més segur és que sí perquè a les escoles o a la feina s'ensenya,
o fins i tot en línia.
Fins i tot hi ha cançons que van al ritme.
Però què passsa amb la salut mental?
Em van ensenyar a fer un massatge cardiopulmonar a 1r d'ESO.
I si se m'hagués ensenyat llavors a gestionar la salut mental?
O com afrontar una crisi de salut mental?
M'encantaria viure en un món on tothom tingués les eines
per ajudar un amic, company o familiar,
o un estrany que patís una crisi de salut mental.
I aquests recursos haurien d'estar disponibles sobretot a les escoles
perquè és on els estudiants ho passen més malament.
I l'altre concepte que m'agradaria que us emporteu d'aquí avui
és que sempre està bé no estar bé
i sempre està bé fer una pausa.
No cal que sigui un dia sencer;
a vegades això no és realista.
Però poden ser uns quants moments per centrar-te en com estàs.
Imagineu la vida com si fos una cursa.
Una cursa de llarga distància.
Si fas un esprint al principi acabaràs esgotat.
Fins i tot et pots fer mal si apretes massa.
Però si moderes el ritme,
si t'ho prens amb calma, a vegades intencionadament,
i apretes en altres moments,
segur que obtindràs millors resultats.
Així que, si us plau,
tinguem cura els uns dels altres,
tinguem cura dels nens i adolescents que coneixem
especialment d'aquells que sembla que se'n surtin molt bé.
Els problemes de salut mental no se'n van,
però com a societat
podem aprendre a gestionar-los tenint cura els uns dels altres.
I de vosaltres mateixos també.
Com diria la meva mare,
"De tant en tant, descansa."
Gràcies.
(Aplaudiments)