Vă prezint salutările
celei de-a 52-a cea mai liberă națiune de pe Pământ.
Ca american, mă supără că țara mea continuă să se scufunde
în topul anual publicat de Freedom House.
Sunt fiul unor imigranți.
Părinții mei s-au născut în China în timpul războiului și revoluției,
au plecat în Taiwan, iar apoi în SUA,
ceea ce înseamnă că toată viața
am fost conștient cât de fragilă este o libertate moștenită.
De aceea mi-am petrecut timpul predând, predicând și practicând democrația.
Nu mă mint singur.
Peste tot în lume
oamenii au dubii dacă democrația va reuși.
Autocrații și demagogii par încurajați,
chiar încrezuți.
Lumea liberă se simte fără lideri.
Dar eu încă sper.
Nu mă refer la optimism.
Optimismul e pentru spectatori.
Speranța implică acțiune.
Spune că te implici în proces.
Speranța democratică necesită credința
nu într-un om puternic sau într-un salvator carismatic,
ci în noi toți,
și ne face să ne întrebăm:
cum putem deveni vrednici de o așa credință?
Cred că suntem într-un moment de trezire morală,
precum cea care are loc când vechile credințe se prăbușesc.
În inima acestei treziri e ceva ce eu numesc „religie civică”.
Și astăzi vreau să vă povestesc ce e religia civică,
cum o practicăm
și de ce contează acum mai mult decât oricând.
Voi începe cu ce înseamnă.
Definesc religia civică drept un sistem de credințe comune și practici colective
prin care membrii unei comunități libere
aleg să trăiască ca cetățeni.
Când spun „cetățean” nu mă refer la documente sau pașapoarte.
Mă refer la un concept etic mult mai profund și cuprinzător
de a fi un contribuitor în comunitate, un membru din organism.
A vorbi de religia civică ca religie nu e doar o licență poetică.
Deoarece democrația
e una dintre activitățile umane cele mai pline de credință.
Democrația funcționează doar atunci
când suficienți oameni cred că funcționează.
E în același timp un joc de noroc și un miracol.
Legitimitatea ei nu vine din cadrul extern al regulilor constituționale,
ci din munca internă a spiritului civic.
Religia civică, ca orice altă religie,
conține un crez sacru, fapte sacre și ritualuri sacre.
Crezul meu include cuvinte ca „protecție egală în fața legii”
și „noi, oamenii”.
Lista de fapte bune include drepturi egale, votul femeilor,
mișcarea civilă pentru drepturi,
debarcarea Aliaților în Normandia,
căderea Zidului Berlinului.
Și am un nou ritual civic despre care vă voi vorbi imediat.
De oriunde ai fi de pe Pământ,
poți găsi sau crea propriul set de credințe, fapte și ritualuri.
Practicarea religiei civice nu e despre venerarea statului
sau despre obediența față de partidul de la guvernare.
E despre angajamentul față de alții
și despre idealurile noastre comune.
Sfințenia religiei civice nu e despre divinitate sau supranatural.
E despre un grup de oameni diferiți
ce reprezintă similaritatea noastră,
gruparea noastră.
Poate că acum te îngrijorezi puțin
că încerc să te bag într-un cult.
Relaxează-te, nu încerc asta.
Nu e nevoie să te conving.
Ca om, ești mereu în căutarea unui cult,
dornic de experiențe religioase.
Suntem făcuți să căutăm explicații cosmice
față de credințe sfinte care ne unesc într-un scop transcendent.
Oamenii creează religii deoarece oamenii creează grupuri.
Singura alegere pe care o avem e să folosim asta pentru a face bine.
Dacă ești o persoană evlavioasă, știi asta.
Dacă nu ești,
dacă nu mergi să te închini
sau nu ai făcut-o niciodată,
atunci probabil vei spune că yoga e religia ta,
sau Liga Engleză de fotbal
sau tricotajul, sau programarea, sau TED Talks.
Indiferent dacă crezi într-un Dumnezeu sau în absența Lui,
religia civică nu îți cere să renunți la credințele tale.
Îți cere doar să fii un cetățean.
Și asta mă duce la următoarea temă:
cum putem să practicăm religia civică în mod productiv.
Lăsați-mă să vă povestesc despre noul ritual civic.
Se numește „Sâmbăta Civică”
și urmează modelul unei adunări religioase.
Cântăm împreună,
ne întoarcem către străinii de lângă noi ca să discutăm o problemă comună,
ascultăm poezie și scriptură,
există o predică ce leagă aceste texte
de alegerile etice și controversele vremurilor noastre.
Dar cântecul, scriptura și predica
nu sunt de la biserică, sinagogă sau moschee.
Sunt de natură civică,
cu originea în idealurile noastre comune
și o istorie comună de revendicare și contestare a acestor idealuri.
Ulterior, formăm grupuri, organizăm mitinguri, votăm,
intrăm în noi cluburi, creăm prietenii.
Eu și colegii mei am început să organizăm Sâmbăta Civică
în Seattle, în 2016.
De atunci, s-a răspândit de-a lungul continentului.
Uneori cu sute de participanți, alteori cu zeci.
Au loc în librării, centre comunitare,
spații comune de lucru,
sub corturi festive sau în interiorul marilor săli.
Nu este nimic high-tech despre această tehnologie socială.
Se adresează dorințe umane de interacțiune personală.
Atrage tineri și bătrâni, stânga și dreapta,
săraci și bogați, credincioși și necredincioși
din toate rasele.
Atunci când vii la Sâmbăta Civică și ești invitat să dezbați o temă
precum: „Pentru ce ești responsabil?”
sau „Ce ești dispus să riști sau să dai pentru comunitatea ta?"
Atunci când se întâmplă, ceva se mișcă.
Tu ești mișcat.
Începi să îți spui povestea.
Începem să ne vedem unii pe alții.
Realizezi că lipsa de adăpost, violența armelor, gentrificarea,
traficul teribil, neîncrederea față de străini, știrile false,
aceste lucruri nu sunt problemele altora,
sunt cristalizarea propriilor obiceiuri și lacune.
Societatea devine așa cum te comporți.
Nu am fost niciodată puși să reflectăm asupra rolului de cetățean.
Mulți nu suntem niciodată invitați să facem mai mult sau să fim mai mult,
și mulți nu avem idee cât de mult ne dorim această invitație.
Încă de când am creat seminarul civic
am început să învățăm oamenii de peste tot să conducă adunările Sâmbetei Civice
pe cont propriu, în propriile orașe.
În comunitatea din Athens, Tennessee,
un lider curajos numit Whitney Kimball Coe
a ținut seminarul într-un magazin de artă și cofraj
împreună cu un cor tânăr și multe steaguri mici.
Un tânăr activist numit Berto Aguayo
ține Sâmbăta Civică la colțul străzii
în cartierul Back of the Yards din Chicago.
Berto a fost implicat în găști.
Acum el menține pacea
și organizează campanii politice.
În Honolulu, Rafael Bergstrom,
un fost jucător de baseball profesionist, acum fotograf și ecologist
își conduce adunarea sub bannerul „Civismul e sexy".
Chiar este.
(Râsete)
Uneori sunt întrebat, chiar de către participați:
„Nu este periculos să folosești limbaj religios?
Nu va face asta politica și mai dogmatică și ipocrită?”
Viziunea asta asumă că toate religiile au o fundație fanatică.
Nu este așa.
Religia este un discernământ moral,
o îmbrățișare a îndoielii,
un angajament de detașare față de sine și de a-i servi pe alții,
o provocare de a repara lumea.
În acest sens, politica poate semăna un pic mai mult cu o religie,
nu mai puțin.
Prin urmare, subiectul meu final de azi:
de ce religia civică contează acum.
Vreau să vă ofer două motive.
Unul este să contracareze cultura hiperindividualismului.
Fiecare mesaj pe care îl primim de la ecranele și instrumentele
piețelor moderne
e că fiecare e pe cont propriu,
un agent liber,
liber să ne gestionăm propriul brand,
liber să trăim sub poduri,
liber să avem joburi secundare,
liberi să murim singuri fără asigurare.
Liberalismul economic ne spune că nu avem obligații față de nimeni,
dar apoi ne subjugă
sub iluzia îngrozitoare a consumerismului și a anxietății.
(Audiența) Da!
Milioane dintre noi deja sunt contra.
Acum realizăm
că liber în toate nu este același lucru cu liber de la toate.
(Aplauze)
Ce ne face cu adevărat liberi e să fim legați de alții
în ajutor mutual și obligații,
ca să realizăm cel mai bun lucru posibil în cartierele și orașele noastre,
ca și cum credințele au fost îmbrățișate,
deoarece ele sunt,
ca și cum nu ne-am putea separa unul de altul,
deoarece, în final, nu putem.
Legându-ne în acest mod, de fapt ne eliberăm.
Ne arată că suntem egali în demnitate.
Ne aduce aminte că drepturile vin cu responsabilități.
De fapt, ne amintește
că drepturile înțelese corect sunt responsabilități.
Al doilea motiv pentru care religia civică contează acum
e că oferă cea mai sănătoasă poveste despre noi și ei.
Astăzi vorbim despre identitate politică ca și când ar fi ceva nou,
dar nu este.
Toate politicile sunt identitate politică,
o luptă nesfârșită ca să definim ceea ce suntem.
În locul miturilor nocive de sânge și pământ
ce etichetează pe unii ca străini eterni,
religia civică oferă oricui o cale către apartenență
bazată doar pe credința universală a contribuției, a participării,
a incluziunii.
În religia civică, „noi" suntem cei care dorim să servim,
să fim voluntari, să votăm, să ascultăm,
să învățăm, să empatizăm, să dezbatem mai bine,
să transmitem puterea decât să o păstrăm.
„Ei” sunt cei care nu fac asta.
Este posibil să îi judecați aprig,
dar nu este necesar,
deoarece oricând, unul din ei, poate deveni unul dintre noi,
alegând să trăiască ca un cetățean.
Așa că să le urăm bun venit.
Whitney, Berto și Rafael sunt niște gazde grozave.
Fiecare are o metodă locală, distinctivă,
de a face credință în democrație importantă pentru ceilalți.
Argoul lor poate fi appalachian, sudic sau Hawaiian.
Mesajul lor este același:
iubire civică, spirit civic, responsabilitate civică.
Poți crede că toată această religie civică
e doar pentru acei americani zeloși de a doua generație ca mine.
De fapt e pentru oricine, oriunde,
care vrea să întărească legăturile încrederii,
afecțiunea și colaborarea
necesare pentru a ne conduce în libertate.
Poate că Sâmbăta Civică nu e pentru tine.
E în regulă.
Găsește-ți propriile căi ca să hrănești obiceiurile civice din inima ta.
Multe forme de prețuire a comunității civice prosperă acum,
în aceste timpuri ale deșteptării.
Grupuri ca Organizarea Comunității din Japonia
care folosește ritualuri creative de a spune povești
pentru a promova egalitatea femeilor.
În Islanda, confirmarea civilă,
unde tinerii sunt conduși de către seniori
ca să învețe istoria și tradiția civică a societății lor,
culminând cu ritualul de absolvire
asemănător cu confirmarea bisericii.
Cercurile Ben Franklin din Statele Unite,
unde prietenii se întâlnesc lunar
ca să discute și să reflecte asupra virtuții codificate de Franklin
în autobiografia sa,
ca justiția, recunoștință și iertarea.
Știu că religia civică nu e suficientă
ca să remediem inechitățile radicale ale vremurilor noastre.
Ne trebuie putere pentru asta.
Dar puterea fără caracter e un tratament mai rău decât boala.
Religia civică singură nu poate să repare instituții corupte,
dar reformele instituționale fără noi norme nu vor dura.
Cultura e originea legii.
Spiritul e originea politicii.
Sufletul e originea statului.
Nu putem decontamina politica doar curățând în aval.
Trebuie să mergem la sursă.
Sursa e valorile noastre,
Și pe tema valorilor, sfatul meu e simplu: să ai câteva.
(Râsete)
(Aplauze)
Asigură-te că valorile tale sunt prosociale.
Pune-le în practică,
și fă asta în compania altora,
folosind crezul, faptele bune și ritualurile plăcute
ce vă vor face pe toți să vă întoarceți.
Aceia dintre voi care cred în democrație și cred că e posibil,
avem sarcina grea să dovedim asta.
Dar țineți minte, nu e o povară
să fim într-o comunitate unde ești văzut ca un om complet,
unde ai un cuvânt de spus asupra lucrurilor ce te afectează,
unde nu trebuie să fii conectat ca să fii respectat.
Asta e o binecuvântare,
și e disponibilă tuturor celor care cred.
Vă mulțumnesc!
(Aplauze)