Koliko ljudi ovdje bi htjelo doživjeti barem 80 godina?
Da.
Mislim da svi imamo ovakvo očekivanje puno nade
od života u kasnoj dobi.
Prebacimo se u budućnost,
na vaše buduće 'vi',
i zamislimo da svi imamo 85 godina.
Sada neka svatko pogleda dvije osobe.
Jedna od vas vjerojatno ima Alzheimerovu bolest.
(Smijeh)
U redu.
I možda mislite, "Pa, to neću biti ja."
U redu. Onda ste njegovatelj.
Dakle --
(Smijeh)
na neki način,
ova zastrašujuća bolest vjerojatno će pogoditi sve nas.
Dio straha vezanog za Alzheimera proizlazi iz osjećaja
da ništa ne možemo učiniti po tom pitanju.
Unatoč desetljećima istraživanja, još nemamo način utjecaja na bolest
kao ni lijek.
Pa ako imamo dovoljno sreće i dugo živimo,
čini se da je naš mozak osuđen na Alzheimera.
A možda i ne mora biti tako.
Što kada bih vam rekla da možemo izmijeniti ovu statistiku,
doslovno promijeniti sudbinu našeg mozga,
bez oslanjanja na lijekove ili napretke u medicini?
Počnimo od promatranja onoga što trenutno razumijemo
iz neuroznanosti vezano za Alzheimera.
Ovo je slika dva povezana neurona.
Točka spajanja, ovaj prostor zaokružen crveno,
zove se sinapsa.
Na sinapsi se oslobađaju neurotransmiteri.
Tu se prenose signali i događa komunikacija.
To je mjesto gdje razmišljamo, osjećamo, vidimo, čujemo, žudimo...
i pamtimo.
A upravo na sinapsi se javlja Alzheimer.
Uvećajmo prikaz sinapse
i pogledajmo crtani prikaz onoga što se ovdje događa.
Za vrijeme procesa prijenosa informacija,
uz otpuštanje neurotransmitera, poput glutamina, u sinapse,
neuroni otpuštaju i mali peptid, nazvan beta amiloid.
Redovno, beta amiloid se čisti i metabolizira od strane mikroglije,
čistača stanica u našem mozgu.
Dok se o molekularnim uzrocima Alzheimera još uvijek raspravlja,
većina neuroznanstvenika vjeruje da bolest počinje
kada se beta amiloid počinje nakupljati.
Previše je otpušteno, ili je nedovoljno pročišćeno,
i sinapsa počinje gomilati beta amiloid.
I kada se to dogodi, veže ga za sebe,
stvarajući ljepljive nakupine nazvane amiloidni plakovi.
Koliko ljudi ovdje ima 40 godina ili više?
Bojite se to sada priznati.
Taj početni korak u bolesti,
to prisustvo amiloidnih plakova koji se nakupljaju
već može biti u vašem mozgu.
Jedini način da budemo sigurno u to bio bi putem PET pretrage,
jer u ovom trenutku, vi ste posve nesvjesni toga.
Ne pokazujete nikakva oštećenja u pamćenju, jeziku ili spoznaji...
još.
Mislimo da je potrebno najmanje 15 do 20 godina nakupljanja amiloidnog plaka
prije negoli on dosegne prijelomnu točku,
aktivirajući tada molekularni niz
koji uzrokuje kliničke simptome bolesti.
Prije te prekretnice,
gubici u vašoj memoriji mogu uključivati stvari poput
"Zašto sam došao/došla u ovu prostoriju?"
ili "Oh... kako se on zove?"
ili "Kamo sam stavio/stavila ključeve?"
Prije negoli svi ponovno počnete paničariti,
jer znam da je polovina vas učinila bar jedno od ovoga u zadnja 24 sata...
ovo su sve normalni oblici zaboravljanja.
Zapravo, rekla bih da ovi primjeri
ne moraju čak ni uključivati vašu memoriju,
jer niste obraćali pažnju na to gdje ste ostavili ključeve
na početku.
Nakon prijelomne točke,
zastoji u memoriji, jeziku i spoznaji su različiti.
Umjesto da kasnije nađete ključeve u džepu svog kaputa,
ili na stoliću pored vrata,
nađete ih u hladnjaku,
ili ih nađete i pomislite
"Čemu ovo služi?"
Što se, dakle, događa kada se amiloidni plakovi nakupe do te prijelomne točke?
Naše mikroglija stanice, čistači, postaju prekomjerno aktivne,
otpuštajući tvari koje uzokuju upalu i stanično oštećenje.
Mislimo da možda počinju sa čišćenjem
i samih sinapsi.
Protein ključan za neuronski prijenos, zvan 'tau', postaje hiperfosforiliran
i uvija se u nešto slično spirali, čvorovima,
što pritišće neurone iznutra.
U srednjoj fazi Alzheimera imamo brojne upale i čvorove,
sveobuhvatni rat na sinapsi
te odumiranje stanice.
Dakle, ako biste bili znanstvenik koji pokušava izliječiti ovu bolest,
na kojem točno dijelu biste intervenirali?
Mnogi znanstvenici klade se u najjednostavnije rješenje:
spriječiti amiloidne plakove da dosegnu prijelomnu točku,
što znači da je pronalazak lijeka najviše fokusiran na razvoj sastojka
koji će spriječiti, odstraniti ili smanjiti nakupljanje amiloidnog plaka.
Stoga će lijek za Alzheimerovu bolest vjerojatno biti preventivna medicina.
Morat ćemo uzeti tabletu prije nego dosegnemo tu prijelomnu točku,
prije nego se molekularni niz aktivira,
prije negoli počnemo ostavljati svoje ključeve u hladnjaku.
Mislimo da zbog toga, do danas, ovakvi lijekovi nisu učinkoviti
u kliničkim pokusima,
ne zato što znanost nije na dobrom putu,
već stoga što su ljudi u tim pokusima već imali simptome.
Bilo je prekasno.
Zamislite amiloidni plak kao šibicu.
Na prijelomnoj točki, šibica prouzrokuje požar u šumi.
Jednom kada je šuma u plamenu,
nema nikakve koristi od gašenja šibice.
Šibicu moraš ugasiti prije negoli šuma počne gorjeti.
Čak i prije negoli znanstvenici ovo riješe,
ova informacija je zapravo vrlo dobra vijest za nas,
jer se ispostavlja da način na koji živimo može utjecati na nakupljanje
amiloidnih plakova.
I stoga možemo nešto učiniti
kako ne bismo dosegnuli tu prijelomnu točku.
Predočimo vaš rizik od Alzheimera kao na klackalici.
Na jednoj ruci skupljat ćemo rizične čimbenike,
i kada ta ruka udari u pod, imate simptome
i dijagnozu Alzheimerove bolesti.
Zamislimo da imate 50 godina.
Niste više u cvijetu mladosti,
i s godinama ste nakupili određenu količinu amiloidnih plakova.
Vaša klackalica se malo nagnula.
Pogledajmo sada vašu DNK.
Svi smo mi naslijedili gene od svojih majki i očeva.
Neki od tih gena povećat će naš rizik, a neki smanjiti.
Ako ste poput Alice u filmu 'I dalje Alice',
naslijedili ste rijetku genetsku mutaciju koja proizvodi beta amiloid
i samo to će već nagnuti vašu klackalicu do poda.
No za većinu nas, geni koje nasljeđujemo samo će malo nagnuti ruku na tu stranu.
Na primjer, APOE4 je varijanta gena koja povećava amiloid,
no možete naslijediti APOE4 od mame ili tate,
a ipak ne dobiti Alzheimera,
što znači da za većinu nas,
sama naša DNK ne određuje hoćemo li dobiti Alzheimera.
Što onda određuje?
Ne možemo ništa učiniti u vezi starenja, ili gena koje nasljeđujemo.
Za sada nismo izmijenili sudbinu našeg mozga.
Što je sa spavanjem?
Kod sporih valova u dubokom snu, naše glijalne stanice
čiste cerebralnu spinalnu tekućinu po čitavom mozgu
odstranjujući metabolički otpad koji se nakupljao u našim sinapsama
dok smo bili budni.
Duboki san je za mozak poput moćnog čistača.
No, što se događa ako si uskraćujete san?
Mnogi znanstvenici vjeruju
da loša higijena spavanja zapravo može predskazati Alzheimera.
Samo jedna noć uskraćivanja sna dovodi do povećanja beta amiloida.
A pokazalo se kako nakupljanje amiloida ometa spavanje,
što zauzvrat uzrokuje više amiloida koji se može nakupljati.
I tako sada imamo tu pozitivnu povratnu vezu
koja će ubrzati prevagu.
Što još?
Zdravlje srca i krvnih žila.
Visoki krvni tlak, dijabetes, pretilost, pušenje, visoki kolesterol,
svi su ukazali na povećanje našeg rizika od razvoja Alzheimera.
Neke studije s obdukcija pokazale su
da čak 80% ljudi koji su bolovali od Alzheimera,
imali su i neku bolest krvožilnog sustava.
Aerobna vježba pokazala se u mnogim studijama da smanjuje beta amiloid
na životinjskim modelima bolesti.
Dakle, mediteranski način života i prehrane, dobar za srce
može pomoći i prevagnuti na suprotnu stranu.
Dakle, ima mnogo toga što možemo učiniti
da spriječimo ili odgodimo početak Alzheimera.
No, recimo da niste učinili ništa od toga.
Pretpostavimo da imate 65 godina;
Alzheimerova bolest postoji u vašoj obitelji, i vjerojatno ste naslijedili koji gen,
što čini malu prevagu na ovu stranu
Godinama ste se naprezali,
volite slaninu,
i ne trčite osim ako vas netko ne lovi.
(Smijeh)
Zamislimo da su vaši amiloidni plakovi dosegnuli prijelomnu točku.
Vaša ruka prevagom je tresnula o pod,
aktivirali ste molekularni niz,
zapalili vatru u šumi,
što je dovelo do izgaranja, čvorova te odumiranja stanica.
Trebali biste imati simptome Alzheimera.
Trebalo bi vam biti teško pronaći ispravnu riječ, ključeve,
ili zapamtiti što sam rekla na početku ovog govora.
No, možda i nije.
Ima još nešto što možete učiniti kako biste se zaštitili
od proživljavanja simptoma Alzheimera,
čak i ako u svom mozgu imate patologiju bolesti u punom zamahu.
To je vezano za neuralnu plastičnost i kognitivne rezerve.
Zapamtite, iskustvo koje imate bolujući od Alzheimera
rezultat je gubitka sinapsi.
Prosječan mozak ima preko stotinu trilijuna sinapsi,
što je fantastično, imamo mnogo toga s čime možemo raditi.
I to nije samo statičan broj.
Mi neprestano stječemo i gubimo sinapse,
kroz proces koji se zove neuralna plastičnost.
Svaki puta kada naučimo nešto novo,
stvaramo i jačamo nove neuralne veze,
nove sinapse.
U jednoj studiji o redovnicama,
njih 678, sve su bile stare preko 75 godina kada je studija počela,
i promatrane su preko dva desetljeća.
Redovito su bile podvrgnute sistematskim pregledima i kognitivnim testovima,
i kada su umrle, mozgovi svih njih bili su donirani za potrebe obdukcije.
U nekim od tih mozgova, znanstvenici su otkrili nešto iznenađujuće.
Unatoč postojanju plakova, čvorova, te smanjivanju mozga,
što je neupitno ukazivalo na Alzheimera,
mozgovi tih redovnica nisu pokazivali znakove
postojanja bolesti dok su bile žive.
Kako je to moguće?
Mislimo da je to stoga što su imale visoki stupanj kognitivne rezerve,
što bi značilo da su imale funkcionalnije sinapse.
Osobe koje imaju više godina formalnog obrazovanja,
koje imaju visok stupanj pismenosti,
koje su redovito zaokupljene mentalno stimulativnim aktivnostima,
sve te osobe imaju veće kognitivne rezerve.
One imaju obilje i višak neuralnih veza.
Pa čak i ako imaju bolest poput Alzheimera,
koja ugrožava neke od njihovih sinapsi,
one imaju i još mnogo dodatnih rezervnih veza,
koje ublažavaju dojam da nešto nije u redu.
Zamislimo pojednostavljeni primjer.
Recimo da znate samo jedan podatak o nekoj temi.
Recimo da se radi o meni.
Znate da je Lisa Genova napisala 'I dalje Alice',
i to je jedino što znate o meni.
Imate tu jedinu neuralnu vezu,
tu jednu sinapsu.
Sada zamislite da bolujete od Alzheimera.
Imate plakove, čvorove i upale
te mikrogliju koja guta tu sinapsu.
I sada, kada vas netko pita, "Hej, tko je napisao 'I dalje Alice?'"
vi se ne možete sjetiti,
jer je ta sinapsa ili zakazala ili odumrla.
Zauvijek ste me zaboravili.
Ali što ako ste o meni znali nešto više?
Recimo da ste naučili četiri stvari o meni.
Sada zamislite da bolujete od Alzheimera,
i tri od tih sinapsi su oštećene ili uništene.
I dalje imate način da zaobiđete prepreku.
I dalje se sjećate mog imena.
Znači, možemo biti prilagodljivi na prisustvo patologije Alzheimera
aktiviranjem još neoštećenih puteva.
I mi stvaramo te puteve, te kognitivne rezerve,
kada učimo nove stvari.
U idealnom slučaju, želimo da te nove stvari budu što bogatije značenjem,
aktivirajući vid, zvuk, asocijacije i emocije.
Dakle, to zaista ne znači rješavanje križaljki.
Ne želite samo izvlačiti informacije koje ste već naučili,
jer to je poput vožnje starim, poznatim cestama,
kružeći četvrtima koja već poznajete.
Vi želite stvoriti nove neuralne puteve,
stvarati mozak koji će biti otporan na Alzheimera
znači naučiti govoriti talijanski,
steći nove prijatelje,
pročitati knjigu,
ili odslušati neki odličan TED govor.
I ako unatoč svemu ovome, jednog dana dobijete dijagnozu Alzheimera,
tri su lekcije koje sam naučila od svoje bake
i deseci ljudi koje sam upoznala i koji žive s ovom bolešću.
Dijagnoza ne znači da ćete sutra umrijeti.
Nastavite živjeti.
Nećete izgubiti svoju emocionalnu memoriju.
I dalje ćete moći razumjeti ljubav i radost.
Možda se nećete sjećati što sam rekla prije pet minuta,
ali ćete se sjećati kakav osjećaj sam izazvala u vama.
I vi ste mnogo više od onoga čega se možete sjetiti.
Hvala vam.
(Pljesak)