Jag ska tala om optimism -
eller mer specifikt, om optimistiska förväntningar.
Det är en kognitiv illusion
som vi har studerat på mitt labb de senaste åren,
och 80 procent av oss har den.
Det är vår tendens att överskatta
sannolikheten att vi ska få uppleva bra händelser i våra liv
och vi underskattar sannolikheten att dåliga saker ska inträffa.
Så vi underskattar sannolikheten att drabbas av cancer,
råka ut för en bilolycka.
Vi överskattar vår livslängd, våra karriärsmöjligheter.
Kort sagt, vi är snarare optimister än realister, men vi är omedvetna om det.
Ta giftermål som ett exempel.
I västvärlden är skilsmässofrekvensen ungefär 40 procent.
Det innebär att av fem gifta par,
kommer två sluta med att de delar upp sina tillgångar.
Men om du frågar nygifta om deras sannolikhet för en skilsmässa,
så uppskattar de att den är noll procent.
Och till och med skilsmässoadvokater, som verkligen borde veta bättre,
underskattar kraftigt sin egen sannolikhet för skilsmässa.
Optimister har inte alls mindre risk för skilsmässa,
men kommer med större sannolikhet att gifta om sig.
Med Samuel Johnsons ord,
"Omgifte är hoppets triumf över erfarenheten."
(Skratt)
Om vi gifter oss kommer vi med större sannolikhet få barn.
Och vi tror alla att våra barn kommer bli särskilt talangfulla.
Det här är min tvååriga systerson, Guy.
Och jag vill bara klargöra
att han är ett dåligt exempel på optimistiska förväntningar,
eftersom han faktiskt är ovanligt begåvad.
(Skratt)
Och jag är inte den enda.
Tre av fyra brittiska personer sa
att de var optimistiska om sin familjs framtid.
Det är 75 procent.
Men endast 30 procent sa
att de trodde att familjer rent generellt
har det bättre nu än för några generationer sedan.
Och detta är en viktig poäng,
då vi är optimistiska angående oss själva,
vi är optimistiska angående våra barn,
och angående våra familjer,
men vi är mindre optimistiska angående killen bredvid,
och vi är ganska pessimistiska
om våra medborgares öde, och vårt lands öde.
Men personlig optimism om vår egen framtid
står fast.
Och det betyder inte att vi tror att saker kommer att lösa sig på något magiskt sätt,
snarare att vi har den unika förmågan att göra så att det blir så.
Jag är forskare, jag gör experiment.
Så för att visa er vad jag menar,
så ska jag göra ett experiment här med er.
Så jag ska ge er en lista med förmågor och egenskaper,
och jag vill att ni för var och en av dessa förmågor
funderar ut var du befinner dig, relativt resten av befolkningen.
Den första är att komma överens med andra.
Vilka här tror att de tillhör de lägsta 25 procenten?
(Skratt)
Okej, det är cirka 10 personer av 1500.
Vem tror att de tillhör de översta 25 procenten?
Det är de flesta av oss här.
Okej, gör nu samma sak för förarskicklighet.
Hur intressant är du?
Hur attraktiv är du?
Hur ärlig är du?
Och slutligen, hur blygsam är du?
(Skratt)
Så de flesta av oss placerar sig själv över genomsnittet
på de flesta av dessa förmågor.
Detta är ju statiskt omöjligt.
Vi kan inte alla vara bättre än alla andra.
(Skratt)
Men om vi tror att vi är bättre än den andre killen
betyder det att vi med större sannolikhet blir befordrade, klarar äktenskapet,
eftersom vi är mer sociala, mer intressanta.
Och detta är ett globalt fenomen.
Optimistiska förväntningar kan ses
i många olika länder -
i västerländska kulturer, och i ej västerländska kulturer,
hos kvinnor och män,
hos barn och hos de äldre.
Det är väldigt utbrett.
Men frågan är, är det bra för oss?
Vissa säger nej.
Vissa säger att hemligheten till lycka
är låga förväntningar.
Jag tror att logiken lyder ungefär så här:
Om vi inte har höga förväntningar,
om vi inte förväntar oss att finna kärlek och ha god hälsa och framgång,
ja, då kommer vi inte bli besvikna när dessa saker inte händer.
Och om vi inte blir besvikna när bra saker inte händer,
och glatt överraskade när de händer,
så blir vi lyckliga.
Så det är en väldigt bra teori, men den visar sig vara felaktig,
av tre orsaker.
Nummer ett: Vad som än händer, oavsett om du lyckas eller inte,
mår människor med höga förväntningar
alltid bättre.
Eftersom hur vi känner oss när vi dumpas,
eller blir månadens anställda beror på hur vi tolkar händelsen.
Psykologerna Margaret Marshall och John Brown
studerade elever med höga och låga förväntningar.
Och de fann att när människor med höga förväntningar lyckades,
så gav de sig själv äran av framgången.
"Jag är ett geni, därför fick jag ett A,
därför kommer jag få A om och om igen i framtiden."
När de misslyckades, berodde det inte på att de var dumma,
utan på att provet råkade vara orättvist.
Nästa gång skulle det gå bättre.
Människor med låga förväntningar gjorde tvärt om.
Så när de misslyckades berodde det på att de var dumma.
och när de lyckades
berodde det på att provet råkade vara lätt.
Nästa gång kommer verkligheten att komma ikapp dem.
Så de mådde sämre.
Nummer 2: Oavsett utgången,
gör själva känslan av förväntan oss lyckliga.
Beteendeekonomen Georg Lowenstein
bad studenter på sitt universitet
föreställa sig att få en passionerad kyss från en berömd person, vilken som helst.
Sen sa han, "Hur mycket är du villig att betala
för att få en kyss från en berömd person
om kyssen levererades omedelbart,
om tre timmar, om 24 timmar, om tre dagar,
om ett år, om 10 år?
Han fann att studenterna var villiga att betala mest
inte för att få kyssen direkt,
utan för att få kyssen om tre dagar.
De var beredda att betala extra för att få vänta.
Nu var de inte beredda att vänta i ett år eller i 10 år;
ingen vill ha en åldrad kändis.
Men tre dagar verkade vara den optimala tiden.
Varför är det så?
Om du får kyssen nu, så är det klappat och klart.
Men om du får kyssen om tre dagar,
då har du tre dagar av nervös förväntan, spänningen med att vänta.
Studenterna ville ha den tiden
till att föreställa sig vad som skulle hända,
hur det skulle bli.
Förväntan gjorde dem lyckliga.
Detta är förresten orsaken till att folk föredrar fredagar framför söndagar.
Det är verkligen ett märkligt faktum,
eftersom fredag är en arbetsdag och söndag en ledig dag,
så man skulle kunna tro att folk skulle föredra söndagar,
men det gör de inte.
Det är inte för att de älskar att vara på kontoret
och att de inte tål att ströva i parken
eller att ha en slö brunch.
Vi vet det, för när man frågar människor
om deras absoluta favoritdag i veckan,
kommer inte så överraskande lördag först,
sen fredag, sen söndag.
Människor föredrar fredagar eftersom den för med sig förväntningar
om den kommande helgen,
alla planer som du har.
Det enda du har framför dig på söndagen
är den kommande arbetsveckan.
Så optimister är de som förväntar sig fler kyssar i framtiden,
mer strövande i parken.
Förväntan förhöjer deras välbefinnande.
Faktum är,
att utan optimistiska förväntningar skulle vi alla vara lätt deprimerade.
Människor med mild depression,
de har inga förväntningar när de blickar in i framtiden.
De är faktiskt mer realistiska än friska personer.
Men människor med allvarliga depressioner,
de har negativa förväntningar.
Så de förväntar sig att framtiden
blir värre än vad den faktiskt blir.
Så optimism förändrar den subjektiva verkligheten.
Hur vi förväntar oss världen att vara förändrar det sätt vi ser på den.
Men den förändrar också den objektiva verkligheten.
Den fungerar som en självuppfyllande profetia.
Och det är den tredje orsaken till
varför låga förväntningar inte kommer att göra dig lycklig.
Kontrollerade experiment har visat
att optimism inte bara är kopplat till framgång,
det leder till framgång.
Optimism leder till framgång inom forskning, sport och politik.
Och den kanske mest överraskande vinsten av optimism är hälsa.
Om vi förväntar oss att framtiden är ljus,
minskar stress och ångest.
Så kort och gott, optimism har många fördelar.
Men frågan som verkligen var förvirrande för mig var,
hur håller vi kvar optimismen när vi konfronteras med verkligheten?
Som neurolog var detta särskilt förvirrande,
eftersom man, enligt all gällande teori,
borde förändra sina förväntningar när de inte infrias.
Men det är inte det vi ser.
Vi bad människor komma till vårt laboratorium
i ett försök att lista ut hur det fungerar.
Vi bad dem att föreställa sig sannolikheten
att drabbas av olika fruktansvärda händelser.
Till exempel vad är sannolikheten att du kommer att drabbas av cancer?
Sen avslöjade vi den genomsnittliga sannolikheten
för att någon som dem skulle drabbas av dessa motgångar.
För cancer, till exempel, är det omkring 30 procent.
Och sedan frågade vi dem igen,
"Hur troligt är det att du drabbas av cancer?"
Det vi ville veta var
om människor tar till sig informationen vi gav dem och ändrar sin uppfattning.
Och det gjorde de -
men framför allt om information de fick
var bättre än de förväntat sig.
Så om någon sa, "Sannolikheten att jag
kommer att drabbas av cancer är omkring 50 procent,"
och vi sa, "Goda nyheter. Sannolikheten är endast 30 procent,"
så sa de nästa gång,
min sannolikhet är nog cirka 35 procent."
Så de tog det till sig snabbt och effektivt.
Men om någon började med att säga,
"Min genomsnittliga sannolikhet att drabbas av cancer är runt 10 procent,"
och vi sa, "Tyvärr, dåliga nyheter.
Den genomsnittliga sannolikheten är omkring 30 procent,"
så sa de nästa gång,
"Ja, tror fortfarande att den är kring 11 procent."
(Skratt)
Så det är inte så att de inte lär sig - det gjorde de - men mycket mindre
än när vi gav dem positiv information
om deras framtid.
Och det är inte så att de inte kom ihåg siffrorna vi gav dem;
alla kom ihåg
att den genomsnittliga sannolikheten för cancer
är omkring 30 procent
och den genomsnittliga sannolikheten för skilsmässa är 40 procent
Men de trodde inte att de siffrorna gällde dem.
Detta innebär
att varningssignaler som dessa troligtvis bara har en begränsad påverkan.
Visst, rökning dödar, men oftast någon annan.
Det jag ville veta var
vad som rörde sig inne i den mänskliga hjärnan
som hindrade oss från att ta dessa varningssignaler personligt.
Men samtidigt, när vi hör
att bostadsmarknaden går bra,
tänker vi, "Oj, mitt hus värde kommer definitivt att fördubblas."
För att komma underfund med detta,
bad jag deltagarna i experimentet
att ljuga i en hjärnscanner.
Det ser ut så här.
Och med hjälp av en metod som kallas funktionell MRI
kunde vi identifiera områden i hjärnan
som reagerade på positiv information.
En av dess områden kallas gyrus frontalis inferior.
Så om någon sa, "Min sannolikhet att drabbas av cancer är 50 procent,"
och vi säger, "Hallå, goda nyheter.
Genomsnittliga sannolikheten är 30 procent."
så kommer gyrus frontalis inferior att reagera häftigt.
Och det spelade ingen roll om man var en extrem optimist,
en försiktig optimist eller till viss del pessimistisk,
allas vänstra gyrus frontalis inferior
fungerade helt perfekt,
oavsett om man var Barack Obama eller Woody Allen.
På den andra sidan av hjärnan
reagerade högra gyrus frontalis inferior
på dåliga nyheter.
Och här är grejen, den gjorde inget bra jobb.
Ju mer optimistisk man var,
desto mindre benägen var området att reagera
på oväntad negativ information.
Och om din hjärna missar
att infoga dåliga nyheter om framtiden,
kommer du alltid att se världen genom ett rosenrött skimmer.
Så vi ville veta, kan vi ändra detta?
Kan vi ändra människors optimistiska förväntningar
genom att påverka hjärnaktiviteten i dessa regioner?
Och det finns ett sätt att göra detta.
Detta är min medarbetare Ryota Kanai.
Och det han gör är att han skickar en svag magnetisk puls
genom skallen på deltagarna i vår studie
in till deras gyrus frontalis inferior.
Och genom att göra det,
så påverkar han aktiviteten i den här hjärnregionen
i omkring en halvtimme.
Efteråt blir allting som vanligt igen, det försäkrar jag.
(Skratt)
Så låt oss titta på vad som händer.
Först av allt ska jag visa er den genomsnittliga mängden förväntningar
som vi ser.
Så om jag nu skulle testa alla er,
skulle ni lärt er så här mycket mer
från goda nyheter jämfört med de dåliga nyheterna.
Nu påverkar vi regionen
som vi har sett integrera den negativa informationen,
och de optimistiska förväntningarna blev ännu större.
Vi gjorde så att folk behandlade information
ännu mer förutsägbart.
Sen påverkade vi regionen i hjärnan
som vi vet införlivar goda nyheter,
och de optimistiska förväntningarna försvann.
Vi blev ganska förvånade över resultaten
eftersom det blev möjligt för oss att ta bort
en djupt rotad inställning hos människor.
Och här stannade vi upp och frågade oss själva,
vill vi smula sönder optimistiska illusioner till små bitar?
Om vi kunde, skulle vi vilja ta bort människors optimistiska förväntningar?
Vi har ju redan berättat om alla fördelar med optimistiska förväntningar,
något som troligtvis får dig att krampaktigt vilja hålla kvar dem.
Men det finns förstås fallgropar,
och det skulle verkligen vara dumt att ignorera dem.
Ta till exempel det här mejlet som jag fick
från en brandman här i Kalifornien.
Han säger,
"Dödsfallsutredningar för brandmän
innehåller ofta 'Vi trodde inte att elden skulle bete sig så.'
Även då all den tillgängliga informationen
fanns där för att fatta säkra beslut."
Chefen kommer att använda våra upptäckter om optimistiska förväntningar
till att försöka förklara för brandmännen
varför de resonerar som de gör,
till att göra dem fullt medvetna om optimistiska förväntningar hos människor.
Så orealistisk optimism kan leda till riskfyllda beteenden,
till finansiell kollaps, till felaktig planering.
Den brittiska regeringen, till exempel,
har erkänt att optimistiska förväntningar
kan göra människor mer benägna
att underskatta kostnader och tider vid projektplaneringar.
Så de har justerat budgeten för de olympiska spelen 2012
på grund av optimistiska förväntningar.
En vän som ska gifta sig om några veckor
har gjort samma sak med bröllopsbudgeten.
Och förresten, när jag frågade om sannolikheten för skilsmässa,
sa han att han var ganska säker på att den var noll procent.
Så det som vi verkligen skulle vilja göra,
är att skydda oss från faran med optimism,
samtidigt som vi fortfarande är hoppfulla,
och skördar frukterna som följer med optimism.
Och jag tror att det finns ett sätt att göra det.
Nyckeln här är kunskap.
Vi har inte en medfödd förståelse för våra förväntningar.
Dessa måste identifieras genom vetenskapliga undersökningar.
Men tack och lov så kommer medvetenheten om våra positiva förväntningar
inte att krossa illusionen.
Det är som en visuell illusion,
där förståelsen av dem inte får dem att försvinna.
Och detta är bra, eftersom det innebär
att vi kan finna en balans,
att komma på planer och regler
för att skydda oss från orealistisk optimism,
men samtidigt behålla hoppet.
Jag tycker att den här bilden porträtterar det bra.
För om du är en av pingvinerna där uppe
som helt enkelt inte tror att de kan flyga,
så kommer du aldrig att göra det.
För att göra framsteg,
måste vi kunna föreställa oss något annat,
och sedan måste vi tro att det är möjligt.
Men om du är en extremt optimistisk pingvin
som bara blint kastar sig ut och hoppas på det bästa,
så kan du få problem när du når marken.
Men om du är en optimistisk pingvin
som tror de kan flyga,
men som tar med sig en fallskärm i packningen
bara ifall saker inte riktigt går som du hade tänkt,
kommer du att sväva som en örn,
även om du bara är en pingvin.
Tack så mycket.
(Applåder)