אני עומדת לדבר איתכם על אופטימיות
או ליתר דיוק, הטיית האופטימיות.
מדובר באשליה קוגניטיבית
שאנחנו חוקרים במעבדה שלי בשנים האחרונות,
ושיש לכ-80% מאיתנו.
מדובר בנטיה שלנו לבצע הערכת יתר
לסבירות שנחווה אירועים חיוביים בחיינו
והערכת חסר לסבירות שנחווה אירועים שליליים.
אז אנחנו מבצעים הערכת חסר לסבירות שלנו ללקות בסרטן,
ולעבור תאונת דרכים.
אנחנו מבצעים הערכת יתר לתוחלת חיינו, לסיכויי הצלחת הקריירה שלנו.
בקיצור, אנחנו יותר אופטימיים מריאליים,
אולם אנחנו עיוורים לתופעה.
קחו לדוגמה את הנישואין.
בעולם המערבי, שיעורי הגירושין נעים סביב 40%.
משמע, מתוך חמישה זוגות נשואים,
שניים יפצלו את נכסיהם.
אולם כששואלים נשואים טריים על הסבירות שהם יתגרשו,
הם מעריכים אותה בכאפס אחוזים.
אפילו עורכי דין לענייני גירושין, שאמורים להיות מציאותיים יותר,
מבצעים הערכת חסר משמעותית בסבירות שלהם עצמם להתגרש.
מסתבר כי אופטימיים אינם פחות מועדים לגירושין,
אבל הם כן נוטים להתחתן שנית.
במילותיו של סמואל ג'ונסון,
"חתונה מחדש הינה נצחון התקווה על הניסיון".
(צחוק)
אם התחתנו, סביר יותר שנביא ילדים לעולם
וכולנו חושבים שהילדים שלנו יהיו מוכשרים במיוחד.
זהו, דרך אגב, אחייני בן השנתיים, גיא.
ואני רק רוצה שזה יהיה ברור:
הוא דוגמה גרועה ביותר להטיית האופטימיות
מכיוון שהוא באמת מוכשר באופן יוצא מן הכלל.
(צחוק)
ואני לא לבד.
מתוך ארבעה בריטים, שלושה יגידו
שהם אופטימיים לגבי העתיד של משפחתם.
מדובר ב-75 אחוזים.
רק 30 אחוזים יגידו
שהם חושבים שמשפחות באופן כללי
מצליחות יותר מאשר משפחות בדורות הקודמים.
זוהי נקודה חשובה מאוד,
מכיוון שאנחנו אופטימיים לגבי עצמנו,
אנחנו אופטימיים לגבי הילדים שלנו,
אנחנו אופטימיים לגבי המשפחות שלנו,
אולם אנחנו לא אופטימיים לגבי הבחור שיושב לידנו,
ואנחנו אפילו די פסימיים
לגבי גורל האזרחים והמדינה שבה אנחנו חיים.
אולם אופטימיות פרטית בנוגע לעתיד שלנו
בעינה עומדת.
זה לא אומר שאנחנו מאמינים שדברים יסתדרו באופן קוסמי,
אלא שיש לנו את הכח לגרום להם להסתדר.
ובכן, אני מדענית, אני מבצעת ניסויים.
אז כדי להבהיר לכם למה אני מתכוונת,
אני עומדת לבצע עליכם ניסוי.
אני אתן לכם רשימה של יכולות ותכונות
ואני רוצה שתחשבו, בכל אחת מהיכולות הללו,
היכן אתם עומדים ביחס לשאר האוכלוסיה.
הראשונה היא היכולת להסתדר עם אנשים אחרים.
מי בקהל חושב שהוא ב-25 האחוזים התחתונים?
אוקיי, יש כאן בערך 10 אנשים מתוך 1,500.
מי מאמין שהוא ב-25 האחוזים העליונים?
זה הרוב כאן.
אוקיי, בואו נעשה את אותו הדבר בקשר ליכולות הנהיגה שלכם.
כמה מעניינים אתם?
כמה מושכים אתם?
כמה כנים אתם?
ואחרון חביב, כמה צנועים אתם?
רובנו ממקמים את עצמנו מעל הממוצע
בהתייחס לרוב התכונות הללו.
ובכן, זה בלתי אפשרי סטטיסטית.
אין סיכוי שכולנו טובים יותר מכל אחד אחר.
(צחוק)
אבל אם נאמין שאנחנו יותר טובים מהזולת,
זה אומר שיותר סביר שנקבל את הקידום, שנישאר נשואים,
כי אנחנו אנשים חברותיים יותר, מעניינים יותר.
וזו תופעה גלובאלית.
הטיית האופטימיות נצפתה
במדינות רבות --
בתרבויות מערביות, לא-מערביות,
בנשים ובגברים,
בילדים, במבוגרים.
זה די שכיח.
השאלה היא, האם זה טוב בשבילנו?
יש שאומרים שלא.
יש שאומרים שהסוד לאושר
הוא ציפיות נמוכות.
אני חושבת שההגיון מאחורי הוא בערך כזה:
אם לא נצפה לגדולות,
אם לא נצפה למצוא אהבה, להיות בריאים ומוצלחים,
לא נתאכזב כשהדברים האלה לא יקרו.
ואם לא נתאכזב כשדברים טובים לא קורים לנו
ונופתע כאשר הם כן קורים,
נהיה מאושרים.
אז, זו תיאוריה טובה מאוד,
אבל היא מוטעית משלוש סיבות:
הראשונה, יקרה מה שיקרה, בין אם אתה מצליח או נכשל,
אנשים עם ציפיות גבוהות תמיד מרגישים טוב יותר.
מכיוון שהתחושה שלנו כשזורקים אותנו או כשאנחנו זוכים בפרס "עובד החודש"
תלויה בפרשנות שלנו לאירוע.
הפסיכולוגים מרגרט מרשל וג'ון בראון
חקרו סטודנטים עם ציפיות גבוהות ונמוכות.
הם מצאו שכשאנשים עם ציפיות גבוהות מצליחים,
הם מייחסים את ההצלחה לתכונות האישיות שלהם.
"אני גאון, לכן קיבלתי 100 במבחן,
ולכן אני אקבל 100 שוב ושוב בעתיד."
כשהם נכשלו, זה לא היה בגלל שהם טפשים,
אלא בגלל שהבחינה לא הייתה הוגנת.
בפעם הבאה הם יצליחו יותר.
אנשים עם ציפיות נמוכות הם בדיוק ההיפך.
כאשר הם נכשלו, זה היה בגלל שהם טפשים,
וכשהם הצליחו
זה בגלל שהבחינה במקרה הייתה מאוד קלה.
בפעם הבאה, המציאות כבר 'תראה להם'.
ולכן הרגישו פחות טוב.
דבר שני, לא משנה מה התוצאה,
הציפיה עצמה עושה אותנו למאושרים.
הכלכלן ההתנהגותי ג'ורג' לוונשטיין
ביקש מסטודנטים באוניברסיטה
לדמיין נשיקה לוהטת מאיזשהו מפורסם, כל מפורסם.
לאחר מכן הוא שאל אותם: "כמה הייתם מוכנים לשלם
כדי לקבל נשיקה ממפורסם
אם האירוע היה מתרחש באופן מיידי,
בעוד שלוש שעות, בעוד 24 שעות, בעוד שלושה ימים,
בעוד שנה, בעוד 10 שנים?
הוא מצא שהסטודנטים היו מוכנים לשלם את הסכום הגבוה ביותר
לא עבור הנשיקה המיידית,
אלא זו שבעוד 3 ימים.
כלומר, הם היו מוכנים לשלם יותר כדי להמתין.
הם לא היו מוכנים להמתין שנה או 10 שנים;
אף אחד לא רוצה ידוען מזדקן.
אבל שלושה ימים נראו כזמן אופטימלי.
למה זה קורה?
ובכן, אם תקבל את הנשיקה עכשיו, היא תעבור ותיעלם.
אבל אם תקבל את הנשיקה בעוד שלושה ימים,
מדובר בשלושה ימים של ציפיה, של ההתרגשות שבהמתנה.
הסטודנטים רצו את הזמן הזה
כדי לדמיין איפה זה עומד לקרות,
כיצד זה עומד לקרות,
הציפיה הפכה אותם למאושרים.
זוהי, אגב, הסיבה מדוע אנשים מעדיפים את יום שישי על יום ראשון.
זו עובדה די מסקרנת,
מכיוון ששישי הוא יום עבודה וראשון הוא יום של הנאה,
הייתם מצפים שאנשים יעדיפו את יום ראשון,
אולם לא כך הדבר.
זה לא כי הם ממש אוהבים לבלות במשרד
וממש לא סובלים לטייל בפארק
או ארוחת צהריים נינוחה.
אנחנו יודעים זאת מכיוון שכששואלים אנשים
על היום האולטימטיבי בשבוע,
הפלא ופלא - יום שבת הוא המועדף,
אחריו שישי, ואחריו ראשון.
אנשים מעדיפים את יום שישי
מכיוון שהוא נושא עמו את הציפייה לסוף השבוע,
ולתכניות שיש לנו.
ביום ראשון, הדבר היחיד שיש לצפות לו
הוא שבוע עבודה.
אז האופטימיים הם אלו שמצפים ליותר נשיקות בעתידם,
וליותר טיולים בפארק.
הציפייה הזו משפרת את איכות חייהם.
למעשה, ללא הטיית האופטימיות,
כולנו היינו מעט מדוכאים.
אנשים עם דכאון מתון,
אין להם ההטייה הזו כשהם מסתכלים לעתיד.
הם יותר ריאליים מאשר אנשים בריאים.
אולם אנשים עם דכאון חמור,
להם יש הטיית פסימיות.
הם נוטים לצפות לעתיד
גרוע מאשר זה שמתברר כי מחכה להם.
אז אופטימיות משנה את המציאות הסובייקטיבית.
האופן בו אנחנו מצפים שהעולם יהיה משנה את האופן בו אנחנו תופשים אותו.
אולם זה משנה גם את המציאות האובייקטיבית.
מכיוון שקיימת נבואה המגשימה את עצמה.
וזוהי הסיבה השלישית
מדוע להנמיך ציפיות לא יהפוך אתכם למאושרים.
ניסויים מבוקרים הראו
כי אופטימיות לא רק מקושרת להצלחה,
אלא היא מובילה להצלחה.
אופטימיות מובילה להצלחה באקדמיה, בספורט ובפוליטיקה.
היתרון המפתיע ביותר בתחום הוא יתרון האופטימיות בבריאות.
אם אנחנו מצפים לעתיד בהיר,
אנחנו פחות בלחץ ובחרדה.
כך שלסיכום, לאופטימיות הרבה יתרונות.
אולם השאלה שבאמת בלבלה אותי היא,
איך אנחנו שומרים על אופטימיות לאור המציאות?
כמומחית למדעי המח, זה מאוד מבלבל,
מכיוון שבהתאם לכל התיאוריות הקיימות,
כשהציפיות שלך לא מתגשמות, אתה אמור לשנות אותן.
אבל זה לא מה שמצאנו.
ביקשנו מאנשים להגיע למעבדה שלנו
כדי לברר מה קורה.
ביקשנו מהם להעריך את הסבירות
שיחוו אירועים נוראיים בחייהם.
לדוגמא, מהי הסבירות שתסבלו מסרטן?
ואז אמרנו להם מהי הסבירות הממוצעת
עבור מישהו כמוהם לסבול מאסונות אלה.
לדוגמא במקרה של סרטן, מדובר בכ-30 אחוזים.
לאחר מכן, שאלנו אותם שוב
"מהי הסבירות שתחלה בסרטן?"
רצינו לדעת
אם אנשים מתייחסים למידע שנתנו להם
ומשנים את אמונותיהם בהתאם.
וכן, כך היה --
אבל בעיקר כאשר התחזית שנתנו להם הייתה
טובה יותר מהשערתם הראשונית.
לדוגמא,
אם מישהו אמר: "הסבירות שלי לחלות בסרטן
היא בערך 50 אחוזים",
ואנחנו אמרנו לו: "הי, חדשות טובות.
הסבירות הממוצעת היא 30 אחוזים",
בפעם השניה כשהנבדק נשאל, הוא ענה
"אולי הסבירות שלי לחלות היא כ-35 אחוזים".
הנבדקים למדו מהר ובאופן יעיל.
אולם אם מישהו אמר מלכתחילה,
"הסבירות שלי לחלות בסרטן היא כ-10 אחוזים",
ואנחנו אמרנו לו: "הי, חדשות רעות.
הסבירות הממוצעת לחלות בסרטן היא 30 אחוז".
בפעם הבאה הנבדק אמר,
"כן, אני עדיין חושב שהסבירות שלי לחלות היא בערך 11 אחוזים".
(צחוק)
זה לא שהם לא למדו כלל -- הם למדו --
אבל הרבה פחות מאשר תחת תנאי
המידע החיובי לגבי העתיד.
זה לא בגלל שהם לא זכרו את המספרים שציינו בפניהם;
כולם זוכרים שהסבירות הממוצעת לחלות בסרטן
היא בערך 30 אחוזים
ושהסבירות הממוצעת להתגרש היא בערך 40 אחוזים.
אולם הנבדקים לא חשבו שהמספרים הללו נוגעים אליהם.
המשמעות היא שסימני אזהרה כגון אלו
הם בעלי השפעה מוגבלת.
כן, העישון הורג, אבל בעיקר מישהו אחר.
רציתי לברר מה
מתרחש בתוך המח האנושי
שמונע מאיתנו להתייחס לאזהרות הללו באופן אישי.
אולם בו בזמן,
מה קורה כשאנו שומעים שמחירי הדיור מעוררים תקווה
ואנחנו חושבים: "הו, הבית שלי בטוח עומד להכפיל את שוויו".
כדי להבין זאת,
ביקשתי מהמשתתפים בניסוי
לשכב במכשיר הדימות.
זה נראה כך.
באמצעות שיטת ההדמיה המכונה "דימות מגנטי פונקציונאלי",
יכולנו לזהות את האיזורים במח
אשר מגיבים למידע חיובי.
אחד מהאיזורים הללו נקרא "הפיתול הקדמי השמאלי התחתון".
אם מישהו אמר: "הסבירות שלי לסבול מסרטן היא 50 אחוזים",
ואנחנו אמרנו לו: "הי, חדשות טובות,
הסבירות הממוצעת היא 30 אחוזים",
הפיתול הקדמי השמאלי התחתון הגיב בחוזקה.
זה לא היה משנה אם הנבדק הוא אופטימי באופן קיצוני, אופטימי באופן מתון,
או מעט פסימי,
אצל כולם פעל הפיתול הקדמי השמאלי התחתון
באופן מושלם,
בין אם אתה ברק אובמה או וודי אלן.
בצד השני של המח,
המקבילה הימנית, הפיתול הקדמי הימני התחתון הגיבה לחדשות רעות.
אולם - היא לא ביצעה את תפקידה כראוי.
ככל שהיית יותר אופטימי -
כך ירדה הסבירות שאזור זה במוח
יגיב לחדשות בלתי צפויות ושליליות.
ואם המוח שלך כושל
באינטגרציה של חדשות רעות לגבי העתיד,
לעולם תמשיך להסתכל על העולם מבעד למשקפיים ורודות.
רצינו לדעת, האם נוכל לשנות זאת?
האם נוכל לשנות את הטיית האופטימיות
ע"י הפרעה לפעילות המוחית באיזורים אלו?
יש לנו דרך לעשות זאת.
זהו השותף שלי, ריוטה קניי.
הוא מעביר פעימה מגנטית קטנה
דרך הגולגולת של הנבדק במחקר
אל הפיתול הקדמי התחתון.
ע"י כך,
הוא מפריע לפעילות באיזור המוחי הזה
למשך כחצי שעה.
לאחר מכן, הכל שב לתיקונו, אני מבטיחה לכם.
(צחוק)
בואו נראה מה קורה.
קודם כל, אראה לכם
את ההטייה הממוצעת שאנחנו רואים.
אם הייתי בוחנת את כולכם עכשיו,
זהו המדד לכמה הייתם לומדים
יותר מחדשות טובות מאשר מחדשות רעות.
עכשיו נפריע לאיזור
שמצאנו שמבצע אינטגרציה לחדשות רעות במטלה הזו,
והטיית האופטימיות גדלה אפילו יותר.
גרמנו לאנשים להיות יותר מוטים באופן בו הם מעבדים מידע.
לאחר מכן הפרענו לאיזור המוחי
שמבצע אינטגרציה לחדשות טובות במטלה הזו,
והטיית האופטימיות נעלמה.
היינו די בהלם מהתוצאות הללו
מכיוון שהצלחנו לבטל
הטייה הטבועה עמוק בטבע האדם.
בנקודה הזו עצרנו ושאלנו את עצמנו,
האם אנחנו רוצים לרסק את אשליית האופטימיות לחתיכות קטנות?
אם נוכל לבצע זאת, האם נרצה להעלים את הטיית האופטימיות של אנשים?
כבר סיפרתי לכם על היתרונות שבהטיית האופטימיות,
וזה ודאי גורם לכם לרצות לדבוק בה בכל מאודכם.
אולם כמובן שקיימות מלכודות,
ותהיה טעות להתעלם מהן.
קחו לדוגמה את הדוא"ל שקיבלתי
מכבאי, כאן בקליפורניה.
הוא אמר: "חקירות מקרי מוות בקרב כבאים
כוללות לעיתים קרובות את המשפט 'לא חשבנו שהשריפה תגרום לנזקים כאלו',
אפילו כשכל המידע הזמין
היה בנמצא כדי לבצע החלטה נכונה".
המפקד הזה יכול לקחת את ממצאינו לגבי הטיית האופטימיות
ולנסות להסביר לכבאים
מדוע הם חושבים באופן בו הם חושבים,
ולהביא למודעות את קיומה של הטייה זו.
אופטימיות שאיננה ריאלית יכולה להוביל להתנהגות מסוכנת,
להתרסקות כלכלית, לתכנון לקוי.
הממשלה הבריטית, לדוגמא,
הכירה בכך שהטיית האופטימיות
יכולה להעלות את הסבירות שאנשים
יבצעו הערכת חסר לעלות ולתקופה הנדרשת לפרוייקט.
ועל כן, הם שינו את התקציב לאולימפיאדת 2012
כך שתתאים להטיית האופטימיות.
ידיד שלי, שמתחתן בעוד מספר שבועות
עשה כך לגבי תקציב החתונה שלו.
ודרך אגב, כששאלתי אותו אודות הסבירות שלו להתגרש,
הוא אמר שהוא די בטוח שמדובר ב-0 אחוזים.
מה שבאמת היינו רוצים לעשות,
הוא להגן על עצמנו מסכנות האופטימיות,
אולם להישאר בעלי תקווה,
להרוויח מפירותיה הרבים של האופטימיות.
אני מאמינה שיש דרך בה הדבר מתאפשר.
המפתח הוא ידע.
אנחנו לא נולדים עם הבנה שלמה של ההטיות שבנו.
אלו זקוקות להבהרה באמצעות מחקר מדעי.
החדשות הטובות הן שהמודעות להטיית האופטימיות
לא מונעת מאיתנו את האשליה.
כמו באשליה אופטית,
כשאנחנו מבינים אותה, היא לא נעלמת.
זה טוב מכיוון שזה אומר
שאנחנו יכולים לשמור על איזון,
להגדיר חוקים ותכניות
על מנת להגן על עצמנו מאופטימיות שאיננה ריאלית,
אולם בו בזמן להישאר בעלי תקווה.
אני חושבת שהדמות המצוירת ממחישה זאת היטב.
מכיוון שאם אתם אחד מהפשינגווינים הפסימיים כאן
שפשוט לא מאמינים שהם יכולים לעוף,
אתם בטוח לא תעופו.
משום שבכדי לבצע התקדמות כלשהי,
אנחנו צריכים להצליח ולדמיין מציאות אחרת,
ואז להאמין שהמציאות הזו אכן אפשרית.
אולם אם הייתם פינגווין אופטימי בצורה קיצונית
אשר פשוט קופץ באופן עיוור ומקווה לטוב ביותר,
אתם עלולים למצוא את עצמכם נחבטים בקרקע.
אולם אם אתם פינגווין אופטימי
המאמין שהוא יכול לעוף,
אבל מצמיד מצנח לגבו
רק ליתר בטחון, במידה ודברים לא יסתדרו לגמרי באופן שתכננתם,
תתרוממו אל-על כנשר,
אפילו אם אתם רק פינגווין.
תודה.
(מחיאות כפיים)