Kislánykorában Dorothyt
elbűvölték az aranyhalai.
Apja elmagyarázta neki, hogy a halak gyors farokcsapkodással úsznak,
így hajtják előre magukat a vízben.
A kis Dorothy tétovázás nélkül rávágta:
"Igen, papa, hátrafelé meg úgy úsznak, hogy a fejüket csóválják."
(Nevetés)
Tudatában ez olyan igaz tény volt, mint bármi más.
A halak hátrafelé fejcsóválással úsznak.
Ezt hitte.
Életünk tele van hátrafelé úszó halakkal.
Feltételezésekkel, logikai bakugrásokkal élünk.
Elfogultak vagyunk.
Tudjuk, hogy nekünk van igazunk, ők pedig tévednek.
Tartunk a legrosszabbtól.
Az elérhetetlen tökélyre törekszünk.
Bebeszéljük, mit tudunk és nem tudunk megtenni.
Tudatunkban a halak vad fejcsóválással úsznak hátrafelé.
Ezeket még csak észre sem vesszük.
Öt állítást mondok magamról.
Az egyik állítás nem igaz.
1. A Harvardon 19 évesen végeztem kitüntetéssel matematikusként.
2. Jelenleg építőipari cégem van Orlandóban.
3. Helyzetkomikusként fölléptem a tévében.
4. Egy ritka genetikai betegség következtében vesztettem el a látásom.
5. Az USA két legfelsőbb bírósági bírájánál dolgoztam mint segéderő.
Melyik állítás nem igaz?
Valójában mind igaz!
Bizony, mind igaz.
(Taps)
A legtöbben a tévé-show-ra gondolnak.
(Nevetés)
Tapasztalatból tudom.
Jó, a show az NBC-nél ment "Saved by the Bell: The New Class" címmel.
Én voltam Weasel Wyzell,
egy kissé bogaras, idétlen, stréber figura a darabban;
ez eléggé próbára tette színészi képességeimet
13 éves koromban.
(Nevetés)
Kínlódtak a 4. ponttal, a vakságommal?
Miért?
Feltételezésekkel élünk az ún. fogyatékkal élőket illetően.
Vak emberként nap mint nap találkozom
a képességeimet illető hibás előfeltevésekkel.
De a mai témám nem a vakságom.
A látomásomról lesz szó.
Megvakulásom arra tanított, hogy tágra nyitott szemmel éljek,
arra, hogy észrevegyem
az agyunk teremtette hátrafelé úszó halakat,.
Megvakulásom a fókuszpontba helyezte őket.
Mit jelent látni?
Ez valami azonnali és passzív.
Kinyitjuk a szemünket, és előttünk a világ.
Látni annyi, mint hinni. A látvány az igazság.
Így van?
Én is azt hittem.
Majd 12-15 éves korom között a recehártyám egyre romlott.
Látásom egyre inkább
az elvarázsolt kastély furcsa tükörtermére hasonlított.
A boltban segítségül hívott eladóról kiderült,
hogy az kirakati baba.
Amikor kezet akartam mosni,
hirtelen rájöttem, hogy a piszoárba nyúltam, nem a mosdóba,
mert megtapintottam az alakját.
Barátom elmondta, mi van a kezemben lévő fotón,
és csak akkor láttam a képet.
A tárgyak megjelentek, áttűntek és elillantak a valóságomban.
Nehéz és kimerítő volt látni.
Összeraktam a széttört és tünékeny képeket,
tudatosan elemezve értelmüket,
valamilyen logikát keresve összeomló kaleidoszkópomban,
amíg már semmit sem láttam.
Megtudtam, hogy amit látunk,
nem az általános érvényű igazság.
Nem az objektív valóság.
Az egyedi, személyhez kötött virtuális valóságot látjuk,
amelyet agyunk mesterien állít elő.
Elmagyarázom ezt egy kis amatőr idegtudománnyal.
A látókéreg agyunk kb. 30%-át foglalja el.
Összevetésül: a tapintásé kb. 8%-át
és a hallásé 2-3%-át.
Szemünk másodpercenként 2 milliárd egységnyi információt küld
az agykéregnek.
Testünk maradék része csak egymilliárdnyit.
Térfogatára nézve a látás agyunk harmadát teszi ki,
és agyi földolgozó kapacitásunk kb. 2/3-át igényli.
Ezért nem meglepő,
hogy a látás illúziója ilyen lenyűgöző.
Ne értsük félre: a látvány illúzió.
Innen válik a dolog érdekessé.
A látás élményéhez az kell,
hogy agyunk összekösse a világ fogalmi megértését tudásunkkal,
emlékeinkkel, véleményünkkel, érzelmeinkkel és figyelmünkkel.
Ezek a funkciók – és még mások is – agyunkban a látáshoz kötődnek.
Ezek a kapcsolódások kétirányúak, és többnyire tudat alatt működnek.
Például, amit látunk,
befolyásolja, amit érzünk;
és ahogy érzünk, megváltoztathatja, amit látunk.
Ezt rengeteg tanulmány bizonyítja.
Ha meg kell becsülnünk videón
valaki lépteinek sebességét,
válaszunk más-más lesz, ha azt mondják, gondoljunk egy gepárdra vagy teknősre.
Egy domb meredekebbnek tűnik, ha épp most másztuk meg.
Egy tereptárgy távolabbinak tűnik,
ha nehéz hátizsákot cipelünk.
Egy alapvető ellentmondásba ütköztünk.
Amit látunk, az saját gyártású szellemi konstrukciónk,
de passzívan érzékeljük,
a bennünket körülvevő világ közvetlen képzeteként.
Saját valóságunkat teremtjük meg, és hiszünk benne.
Én hittem az enyémben, amíg szét nem tört.
Szemem romlása szétzúzta az illúziómat.
A látás csupán
egy mód a valóság formálására.
Sok más módon is teremthetünk valóságot.
Pl. a félelem útján.
Félelmeink torzítják a valóságunkat.
A félelem kificamodott logikája alapján bármi jobb a bizonytalanságnál.
A félelem mindenáron kitölti az űrt,
elhessentve, amitől rettegünk,
és a kétértelmű helyébe fölkínálja a legrosszabbat,
a föltevést indokkal helyettesítve.
A pszichológusok pompás szót találtak rá: "rémeket látni".
(Nevetés)
Ugye, jó?
A félelem az ismeretlent a rémessel helyettesíti.
A félelem önmegvalósító.
Ha nagy szükségünk van rá,
hogy magunk köré nézve kritikusan gondolkozzunk,
a félelem gyökeret ver az agyunk mélyén,
beszűkíti és eltorzítja látásunkat,
s belénk fojtja a kétkedő gondolkodás készségét
romboló érzelmek révén.
Amikor kivételes cselekvési lehetőségünk adódik,
a félelem tétlenségbe taszít minket,
s arra csábít, hogy tétlenül várjuk be az önbeteljesítő jóslatokat.
Amikor kiderült a vaksághoz vezető betegségem,
tudtam, hogy a vakság tönkreteszi az életemet.
A vakság a függetlenségem halálos ítélete volt.
Véget vetett mindennek, amit elértem.
A vakság azt jelentette, hogy szürke,
kisszerű, szomorú
és magányos életem lesz.
Tudtam.
Ezt a képzelgést félelmem szülte, de én elhittem.
Hazugság volt, de az én valóságom,
akárcsak a hátrafelé úszó halak a kis Dorothy tudatában.
Ha nem szembesültem volna félelmem valóságával,
úgy is éltem volna.
Biztos vagyok benne.
Hogy éljük életünket tágra nyílt szemmel?
Ez tanult tantárgy.
Oktatható, gyakorolható.
Röviden összefoglalom.
Viseljünk felelősséget
minden pillanatunkért, minden gondolatunkért,
minden részletért!
Lássunk félelmeink mögé!
Tudatosítsuk a vélekedéseinket!
Tartsuk kordában belső erőnket!
Fojtsuk el a bennünk élő kritikust!
A szerencséről és sikerről szóló tévképzeteinket igazítsuk ki!
Erősségeinket s gyengéinket fogadjuk el, és értsük meg az eltérést!
Tárjuk ki szívünket
az üdvözítő áldásra!
Félelmeink, gáncsoskodásaink,
hőseink, gonosztevőink
mind csak kifogások,
magyarázkodások, kibúvók,
önigazolások, lemondások.
Képzelgések, amiket valóságnak érzékelünk.
Lássunk át rajtuk!
Hessegessük el őket!
Mi vagyunk a valóságunk megteremtői.
A felhatalmazással teljes felelősség jár.
Döntöttem: kilépek a félelem alagútjából a szűz és bizonytalan terepre.
Úgy döntöttem, hogy áldásos életet építek.
Nem magányost.
Gyönyörű életemet megosztom Dorothyval,
csodaszép feleségemmel,
hármas ikreinkkel, akiket Tripskyknek hívunk,
és családunk új jövevényével,
az édes kis Clementine-nal.
Mitől félnek?
Mit hazudnak maguknak?
Hogyan lakkozzák az igazságot, és sorolják a képzelgéseiket?
Milyen valóságot teremtenek maguknak?
Pályafutásuknak, magánéletüknek, kapcsolataiknak,
szívüknek-lelküknek,
a hátrafelé úszó halak nagy kárt okoznak.
Az elpuskázott lehetőségek és kihagyott helyzetek ezek áldozatai.
Bizonytalanságot és gyanakvást idéznek elő,
miközben önök beteljesülést és kötődést keresnek.
Arra biztatom önöket, hogy kutassák föl ezeket.
Helen Keller mondta, hogy a vakságnál csak egy rosszabb van:
ha valaki lát, de nincs látomása.
Nekem a megvakulás folyamata mélyreható áldás volt,
mert a vakság látomást adott.
Remélem, látják azt, amit én látok.
Köszönöm.
(Taps)
Bruno Giussani: Isaac, mielőtt elmennél, csak egy kérdés.
Hallgatóink cselekvő emberek, vállalkozók, újítók.
Te egy floridai cég ügyvezetője vagy,
és bizonyára sokan eltűnődnek azon,
hogyan lehet valaki ügyvezető vak létére?
Milyen különleges nehézségeket jelent ez, és hogyan leszel úrrá rajtuk?
Isaac Lidsky: A legnagyobb nehézség áldássá vált.
Nem kapok vizuális visszajelzést az emberektől.
(Nevetés)
BG: Na, ez milyen hang? IL: Igen, igen.
IL: Pl. vezetői értekezleteken nem látom
az arckifejezéseket vagy a taglejtéseket.
Megtanultam, hogy sokkal inkább a szóbeli visszajelzésre támaszkodjam.
Arra késztetek mindenkit, hogy mondják el gondolataikat.
E tekintetben, ahogy már mondtam,
ez személyesen nekem és cégemnek is igazi áldás,
mert sokkal alaposabban beszélgetünk,
elkerüljük a félreértéseket,
s ami a legfőbb: csapatom tudja, hogy amit gondolnak, jelentőséggel bír.
BG: Isaac, köszönjük, hogy eljöttél a TED-re.
IL: Köszönöm, Bruno.
(Taps)