Когато Дороти била малко момиче,
била очарована от нейната златна рибка
Баща й обяснил, че рибката маха бързо с опашка,
за да плува във водата.
Без колебание, малката Дороти отвърнала:
"Да, татко. И рибката клати глава, за да плува назад."
(Смях)
В съзнанието й, този факт бил верен колкото всеки друг.
Рибката плува назад като клати глава.
Тя вярвала в него.
Животът ни е пълен с рибки плуващи назад.
Ние правим предположения и грешни логически изводи.
Таим предразсъдъци.
Знаем, че сме прави, а другите грешат.
Страхуваме се от най-лошото.
Стремим се към недостижимото съвършенство.
Казваме си какво можем и какво не можем.
В съзнанието ни, рибки плуват наобратно трескаво клатейки глави
и ние дори не ги забелязваме.
Ще ви кажа пет факта за себе си.
Един от тях е лъжа.
Първо: На 19 години завърших математика в Харвард с отличие.
Второ: В момента ръководя строителна компания в Орландо.
Трето: Изпълнявах главна роля в телевизионен ситком.
Четвърто: Загубих зрението си от рядко генетично заболяване на очите.
Пето: Бях чиновник по право при двама съдии от Върховния Съд на САЩ.
Кой факт е лъжа?
Всъщност, всички са истина.
Да. Те всички са истина.
(Аплодисменти)
В този момент повечето хора се интересуват единствено от теливизионното шоу.
(Смях)
Знам това от опит.
ОК, шоуто беше на НБС "Спасен от звънеца: Новия Клас".
Играех Уизъл Уизел,
идиотския, странен характер в шоуото,
което беше голямо актьорско предизвикателсто
за мен като 13-годишно момче.
(Смях)
А сега, напрягате ли се като помислите за номер четири, слепотата ми?
Защо?
Ние правим допускания за така наречените увреждания.
Като слепец, аз се конфронтирам с чуждите предубеждения
за моите способности всеки ден.
Днес не става въпрос за слепотата ми.
Става въпрос за моята визия.
Слепотата ме научи да живея живота с широко отворени очи.
Научи ме да виждам тези обратно плуващи рибки,
които нашият ум създава.
Слепотата ми ги хвърля във фокус.
Какво е усещането да виждаш?
То е непосредствено и инертно.
Отваряш очи и светът е пред теб.
Око да види ръка да пипне. Видяното е истина.
Нали?
Е, така мислех.
Тогава, на възраст от 12 до 25 години, ретините ми постепенно се влошиха.
Започнах да виждам все по-странно като
в забавна карнавална зала с огледала и заблуди.
Продавачът, който с облекчение видях в магазина,
беше всъщност манекен.
Навеждайки се да измия ръцете си,
внезапно видях, че докосвам писоар, не мивка,
докато пръстите ми напипваха истинската му форма.
Приятел ми описваше снимката в ръката ми
и едва тогава можех да видя изобразената катрина.
Обектите се появяваха, трансформираха се и изчезваха в моята реалност.
Беше трудно и мъчително да виждам.
Свързвах откъслечни, кратки изображения,
съзнателно анализирах улики,
търсих някаква логика в моя разпадащ се калейдоскоп,
докато накрая престанах да виждам.
Научих, че това, което виждаме
не е универсална истина.
Не е обективна реалност.
Това, което виждаме е уникална, лична, виртуална реалност,
майсторски изградена от нашия мозък.
Нека обясня малко аматьорски неврологията.
Вашата зрителна кора заема около 30 процента от мозъка ви.
Това сравнено с приблизително осем процента за докосване
и 2-3 процента за слуха.
Всяка секунда, очите ви изпращат на зрителната ви кора
два милиарда парчета информация.
Останалата част от тялото изпраща на мозъка ви само един милиард.
Това ознчава, че зрението заема една трета от вашия мозък
и използва около две трети от ресурсите на мозъка за обработка.
Не е изненада тогава,
че илюзията за зрението е толкова завладяваща.
Но не се заблуждавайте: зрението е илюзия.
Тук става интересно.
За да пресъздаде видяното преживяване,
мозъкът ви прави справка с концептуално ви разбиране на света,
знания, спомени, мнения, емоции, ментално внимание.
Всички тези неща и още много са свързани със зрението във вашия мозък
Тези връзки работят и в двете посоки и обикновено се появяват подсъзнателно.
Така например,
видяното въздейства на чувствата ви,
чувствата ви буквално могат да променят видяното.
Многобройни проучвания го показват.
Ако от вас се иска да изчислте
скоростта на ходене на човек във видео, например,
отговорът ви ще бъде различен, ако ви ка- жат да мислите за гепарди или костенурки.
Хълмът изглежда по-стръмен, ако току-що сте тренирали
и ориентирът изглежда по-далеч,
ако носите тежка раница.
Стигнахме до едно основно противоречие.
Това, което виждате е сложна умствена конструкция от собствени решения,
но я усещате пасивно
като директна представа за света около вас.
Вие създавате собствена реалност и вярвате в нея.
Аз вярвах в моята докато не се разпадна.
Влошаването на зрението ми разби илюзията.
Разбирате ли, зрението е само един от начините,
по който оформяме нашата реалност.
Ние създаваме нашата реалност по много други начини.
Нека вземем за пример страха.
Страховете ви изопачават вашата реалност.
Според изкривената логика на страха, всичко е по-добро от несигурността.
Страхът изпълва празното пространство,
прави реално това, от което се страхувате,
поставя най-лошия вариант на мястото на несигурността,
замества основанието с допускането.
Психолозите имат чудесен термин за това: страхотия.
(Смях)
Нали?
Страхът замества непознатото с ужасното.
Страхът е самореализиращ се.
Когато имате потребност
да търсите извън себе си и да мислите критично,
дълбоко в съзнанието ви страхът бие отстъпление,
омаловажава и изкривява мнението ви,
заглушава критичното ви мислене
с поток от разрушителни емоции.
Когато сте изправени пред благоприятен случай за действие,
страхът ви приспива в бездействие,
и вие пасивно наблюдавате как неговите негативни прогнози се сбъдват.
Когато бях диагностициран със заболяване на зрението,
знаех, че слепотата ще съсипе живота ми.
Слепотата беше смъртна присъда за моята независимост.
Беше краят на моята себереализация.
Слепота означаваше, че ще живея незабележим живот,
безпомощен и тъжен
и най-вероятно сам.
Знаех го.
Това беше заблуда, породена от страховете ми, но аз й вярвах.
Беше лъжа, но беше моята реалност,
точно като тези наобратно плуващи рибки в съзнанието на Дороти.
Ако не се бях конфронтирал с моите страхове
щях да ги изживея.
Сигурен съм в това.
Е, как да живеем живота си с широко отворени очи?
Нарича се дисциплина.
Тя може да се научи. Тя може да се практикува.
Ще обобщя накратко.
Дръжте се отговорен
за всеки момент, за всяка мисъл,
за всеки детайл.
Вижте отвъд страховете си.
Разпознайте вашите предубеждения.
Впрегнете вътрешната си сила.
Заглушете критика в себе си.
Коригирайте заблудите си за щастие и за успех.
Приемете слабите и силните си страни и ги различете.
Отворете сърцата си
за вашите щедри благословии.
Вашите страхове, вашите критики,
вашите герои и престъпници,
те са вашите извинения,
доводи, преки пътища,
оправдания, вашите предатели.
Те са измислици, приети за реалност.
Изберете да виждате през тях.
Изберете да ги пуснете да си ходят.
Вие сте създателят на вашата реалност.
С това осъзнаване идва пълната отговорност.
Избрах да мина през тунела на страха към неизследвана и неопределена територия.
Избрах да изградя един благословен живот.
Далеч от самотата,
споделям живота си с Дороти,
моята красива съпруга,
с нашите тризнаци, които наричаме Тризвездни,
с най-новото попълнение към семейството,
сладкото бебе Клементина.
От какво ви е страх?
Какви лъжи си казвате?
Как разкрасявате собствената си истина и раздувате фантазиите си?
Каква e собствената ви реалност?
В кариерата, в личния ви живот, във взаимоотношенията ви,
в сърцето и душата ви,
вашите обратно плуващи рибки нанасят големи щети.
Те ви таксуват чрез пропуснати възможности и нереализиран потенциал
и пораждат несигурност и недоверие,
когато търсите себереализация.
Призовавам ви да ги издирите.
Хелън Келър казва, че единственото по-лошо от слепотата
е да виждаш, но да нямаш визия.
За мен, слепотата беше дълбока благословия,
защото тази слепота ми даде визия.
Надявам се, да можете да видите това, което аз виждам.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)
Исаак, преди да напуснеш сцената, само един въпрос.
Това е публика от предприемачи, деятели, иноватори.
Ти си главен изпълнителен директор (CEO) на компания във Флорида
и навярно много хора се чудят,
какво е да бъдеш сляп CEO?
Какви специфични предизвикателства имаш и как ги преодоляваш?
Е, най-голямото предизвикателство се превърна в благословия.
Аз не получавам визуална обратна връзка от хората.
(Смях)
Какъв е този шум там?
Да. Така, например, в срещите на моя екип,
не виждам изражението на лицето или жестовете.
Научих се да настоявам за много повече вербална информация.
В общи линии принуждавам хората да ми кажат какво мислят.
По този начин,
както казах, това стана истинска благословия за мен лично и за фирмата ми,
защото ние общуваме на далеч по-дълбоко ниво,
избягваме неясноти,
и най-важното, екипът ми знае, че това, което мислят, има значение.
- Исаак, благодаря, че гостува на ТЕД. - Благодаря, Бруно.
(Аплодисменти)