"Напевно, хтось обмовив Йосифа К., бо одного ранку,
дарма що він не скоїв жодного злочину, його заарештували".
Так розпочинається "Процес",
один із найвідоміших романів Франца Кафки.
К, протагоніста, невідомо чому заарештували,
і він має пройти через заплутаний процес,
де ні причини його арешту,
ні суті судових засідань
йому так і не пояснять.
Такий тип сценарію вважався характерним для робіт Кафки,
тому у вчених з'явився новий термін для цього.
"Кафкіанський" - цим словом описують навмисно ускладнений
та безглуздий досвід,
як-от необхідність орієнтуватись у лабіринтах бюрократії.
Та чи стояння у довжелезній черзі, щоб покінчити з заплутаною паперовою роботою,
справді відображає багатство бачення Кафки?
Що ще можна назвати "кафкіанським"?
Історії Франца Кафки пов'язані з багатьма рутинними та абсурдними аспектами
сучасної бюрократії,
частково запозиченими з його досвіду роботи страхувальним агентом
на початку 20-го століття в Празі.
Чимало з його героїв працюють у конторах
і мусять пробиватися крізь павутину обставин,
щоб досягти своєї мети,
а потім цей болісний процес стає таким заплутаним і нелогічним,
що успіх взагалі втрачає будь-яке значення.
Наприклад, в оповіданні "Посейдон"
давньогрецький бог працює губернатором і такий засипаний паперовою роботою,
що навіть не має часу поглянути на своє підводне царство.
Іронія тут полягає в тому, що навіть бог не може впоратись із паперами,
яких вимагають на сучасних робочих місцях.
Але тут ідеться ще й про інше.
Він не хоче передати комусь роботу,
бо вважає, що ніхто не вартий цього завдання.
Посейдон Кафки - це в'язень власного его.
Ця проста історія має всі елементи,
які створюють справжню кафкіанську історію.
Це не тільки абсурдність самої бюрократії,
а й іронія над нелогічною реакцією персонажів,
що є характерним для творів Кафки.
Його трагікомічні історії стали міфологією сучасної індустріальної епохи,
за допомогою логіки снів вони досліджують взаємини
між системами влади та особами в її тенетах
Наприклад, найвідоміше оповідання Кафки - "Перевтілення".
Коли Ґреґор Замза прокидається одного ранку і бачить, що перетворився
на гігантську комаху,
найдужче за все він боїться, що не дістанеться вчасно на роботу.
Звичайно, це неможливо.
Кафку надихала не тільки авторитарна атмосфера робочого місця.
Деякі з його протагоністів ведуть внутрішню боротьбу.
Оповідання "Голодар"
розповідає про циркача, який розважає глядачів тим, що постить.
Він засмучений, бо власник цирку забороняє йому постити більш, ніж 40 днів,
і вважає, що той заважає йому досягнути величі в цьому мистецтві.
Та коли його виступ втрачає популярність,
він нарешті вільний померти від голоду.
Розв'язка настає, коли герой помирає в невідомості,
з жалем визнаючи, що його мистецтво завжди було обманом.
Він голодував не через силу волі,
а просто тому, що ніколи не міг знайти їжі, яка б йому смакувала.
Навіть у "Процесі",
в якому все, здається, крутиться довкола бюрократії,
туманні закони та заплутані процедури вказують на щось ще жахливіше:
жахливу інерцію юридичної системи не можуть спинити
навіть впливові чиновники.
Це система, яка не служить справедливості,
її єдиною функцією є законсервувати саму себе.
Те, про що політичний філософ Ганна Арендт
напише через багато років після смерті Кафки
й назве "тиранією без тирана".
Втім, хоча оповідання Кафки похмурі,
в абсурдній логіці описаних ситуацій
закладена чимала частка гумору.
З одного боку, дуже легко впізнати кафкіанське в сучасному світі.
Ми залежимо від страшенно заплутаних систем управління,
які впливають на кожен аспект нашого життя.
Ми бачимо, що наше кожне слово судять люди, яких ми не бачимо,
згідно з правилами, яких ми не знаємо.
З іншого боку, звернувши нашу увагу на абсурд,
Кафка також розмірковує над нашими власними хибами.
Таким чином він нагадує, що ми живемо у світі, який самі створюємо,
і в нас є сила змінити його на краще.