Я журналіст і хочу розповісти вам, як шукав мету
і як Доллі Партон допомогла мені її знайти.
Я розповідав аудіоісторії десь протягом 20 років,
спочатку на радіо, а потім у подкастах.
Коли я почав радіошоу «Radiolab» у 2002,
саме тоді відбувся найважливіший для нас момент.
Ми запрошували кого-небудь —
(Аудіо) Стівен Строгатц: Це одне з найбільш гіпнотичних
і зачаровуючих видовищ у природі,
оскільки, майте на увазі, воно абсолютно безшумне.
Джед Абумрад: Наприклад, цього математика, Стіва Строгатца,
він пише картини.
С.С.: Уявіть: берег річки в Таїланді,
у віддаленій частині джунглів,
ви в каное, пливете за течією.
Навкруги тиша,
можливі випадкові звуки, ну, знаєте, птахи в джунглях чи щось на кшталт.
Дж.А.: І ось ви в уявному каное зі Стівом,
а в повітрі навколо вас мільйони світлячків.
І те, що ви бачите, є випадковим ефектом зоряної ночі.
Тому що всі світлячки блимають по-різному.
І це — те, що ви очікуєте.
Але, на думку Стіва, в одному цьому місці
з причин, які вчені не можуть повністю пояснити —
С.С.: Хоп.
Хоп.
Тисячі вогників синхронно з'являються і зникають.
(Музика і електронні звуки)
Дж.А.: І у цей момент,
коли я зазвичай додаю гарну музику, що я і зробив,
ви почали відчувати тепло.
Це почуття, як пояснює наука,
знаходиться в області грудей і в голові
і розповсюджується по тілу.
Це те саме почуття дива.
З 2002 по 2010 я створив сотні таких історій.
Наукових, заснованих на роботі мозку, запаморочливих, дотепних історій,
які завжди призводять до відчуття дива.
І я став сприймати це як свою роботу -
підводити людей до моментів дива.
І це звучало так:
(Різні голоси) «Ух!», «Вау!», «Вау!»
«Це чудово».
«Ух ти!», «Вау!»
Дж.А.: Але з часом я почав втомлюватися від таких історій.
Я про те, що частково все повторювалося.
Я пам'ятаю, одного разу я сидів за комп'ютером,
створюючи звук нейрона.
(Тріск)
Трохи білого шуму, розбиваємо його на частини, робиться легко.
Я пам'ятаю, подумав: «Я створював цей звук 25 разів».
Але було щось більше в цьому —
в цих історіях був загальний момент.
Ти йдеш по дорозі правди, що створила наука,
і отримуєш диво.
Я люблю науку, не зрозумійте неправильно.
Мої батьки приїхали в Америку зі зруйнованої
війною країни
і наука для них була важливішою, ніж будь-що інше,
і я успадкував це від них.
Але було щось таке у цьому простому кроці
від науки до дива,
що стало здаватися мені неправильним.
Тільки таким чином може розвинутися історія?
Приблизно у 2012 році
я зіткнувся з різними історіями, котрі показали мені, що це не так.
Зокрема, одна з історій,
коли ми брали інтерв'ю у юнака, який описував хімічну зброю,
що застосовували проти нього та його односельчан
у горах Лаосу.
Західні вчені, які поїхали туди,
щоб визначити хімічну зброю, нічого не знайшли.
Ми спитали про це у хлопця,
а той сказав, що вчені помиляються.
Ми сказали: «Вони перевірили».
Він сказав: «Байдуже, я знаю, що сталося зі мною».
Ми вивчали і вивчали це,
укорочували історію,
інтерв'ю закінчилося погано.
Я почував себе...
Я почував себе жахливо.
Це ніби довбати себе науковою правдою тим часом, як хтось страждає.
Це б нічого не залікувало.
І, можливо, я покладався на науку надто сильно в пошуках правди.
І на той момент насправді здавалося,
що довкола у всіх була своя правда,
а ми слухали лише чиюсь одну версію.
І я подумав, що мушу стати кращим у цій справі.
Протягом наступних восьми років
я присвятив себе тим історіям, в котрих стикається різна правда.
Ми розповідали історії про політику згоди,
де чули точки зору жертв і винних,
версії яких розходилися.
Ми розповідали історії про расу,
як афроамериканців систематично виключають зі списку присяжних,
а між тим, закони, створені, щоб запобігти цьому,
погіршують становище.
Історії про боротьбу з тероризмом, про ув'язнених з Гуантанамо,
історії, де все спірно,
і все, що залишається, — спробувати знайти цьому пояснення.
І ця боротьба якраз і стала метою.
Я почав думати: «Може, це і є моя робота».
Підводити людей до моментів боротьби за істину.
І ось як це звучало:
(Різні голоси) «Але я розумію — Я ніби —»
«Е-е, я —» (Зітхання)
«Ну, так, як би, ех —»
«Цим, я маю на увазі, я —»
«Знаєш — хай йому грець — я —» (Зітхання)
Дж.А.: І саме той подих,
я хотів чути той звук у кожній історії,
адже той звук, він відображає реальний момент, чи не так?
Ми живемо в світі, де правда — це вже не набір фактів,
які потрібно ухопити.
Вона стала дією.
З іменника вона перетворилася на дієслово.
Але як закінчити таку історію?
І ось що відбувалося далі: ми розповідаємо історію,
зводимо докупи два протилежні погляди,
підходимо до кінця, і все ось так —
Ні, давайте розберемося.
Що я кажу вкінці?
О, Боже мій.
Що — як закінчити цю історію?
Не можна сказати: «жили довго і щасливо»,
бо це не здається можливим.
У той же час,
якщо залишити слухачів у підвішеному стані
з думкою: «І навіщо я це слухав?»
Здається, що повинен бути інший кінець.
Потрібно вийти за межі боротьби.
І це те, що привело мене до Доллі.
Чи святої Доллі, як ми любимо її називати на Півдні.
Я хочу розповісти вам про маленький проблиск прозріння, який я знайшов,
коли робив у минулому році дев'ять серій «Америка Доллі Партон».
Це був відступ від теми для мене,
але я інтуїтивно відчував, що Доллі зможе допомогти мені
вирішити проблему з кінцівкою.
То була просто інтуїція.
Відбувається концерт Доллі,
і видно далекобійників, а поруч — чоловіків у жіночих сукнях.
демократів поруч із республіканцями,
жінок, що тримаються за руки,
різні спільноти, що стоять упритул.
Усі ці люди, які повинні ненавидіти одне одного,
співають там разом.
Вона якимось чином створила цей унікальний простір у Америці,
і мені хотілося дізнатися, як вона це зробила?
Я брав інтерв'ю в Доллі 12 разів на двох різних континентах.
Кожне інтерв'ю вона починала так:
(Аудіо) Доллі Партон: Спитай мене про що завгодно,
і я розповім тобі те, що хочу почути.
(Сміх)
Дж.А.: Безсумнівно, вона — сила природи.
Але проблема, з якою я зіткнувся,
була в тому, що для цієї серії я обрав такий задум,
який був проблематичним для моєї душі.
Доллі багато співає про Південь.
Якщо ви переглянете її дискографію,
кожна друга пісня про Теннессі.
(Музика) Д.П.: (Співає різні пісні) Теннессі, Теннессі ...
Сумую за Теннессі ...
Ностальгія за Теннессі прослизнула в мої думки.
Теннессі.
Дж.А.: «Дім у горах Теннессі», «Спогади про гори Теннессі».
Я виріс у Теннессі
і я зовсім не сумував за цим місцем.
Я був худорлявим арабським дитям,
яке переїхало з місця, котре створило терористів-смертників.
Більшу частину часу я проводив у своїй кімнаті.
Коли я поїхав із Нешвілла,
я поїхав назовсім.
Пам'ятаю, я був у Доллівуді,
стою перед копією її «дому в горах Теннессі».
Навколо всі плачуть.
Це була декорація.
Чому ви плачете?
Я не міг зрозуміти, чому вони були такі емоційні,
особливо з огляду на мої відносини з Півднем.
І через це у мене почалися панічні атаки.
«Може, я не підходжу для цього проєкту?»
Але потім ...
стався поворот долі.
Ми зустріли хлопця, Брайана Сівера,
племінника Доллі та її охоронця.
І він раптом вирішив відвезти нас, мене і продюсера Шіму Олаї,
прямо з Доллівуду в гори,
обминувши гори довкола
і далі 20 хв. вверх по горах
вузькою брудною дорогою,
через величезні дерев'яні ворота, прямо як у «Грі престолів»,
у справжній «дім у горах Теннессі».
У справжнісіньке місце.
Вальгалла.
Справжній дім у горах Теннессі.
Я порівняю цю частину з Вагнером,
оскільки вам потрібно розуміти,
що за теннессійськими поняттями,
теннессійський гірський будиночок — наче священне місце.
Я пам'ятаю, коли я стояв там, на траві,
біля річки Піджен,
метелики робили петлі в повітрі,
і для мене це був момент дива.
Теннессійський будинок в горах у Доллі
виглядав так само, як будинок мого батька в горах у Лівані.
Її будинок виглядав так само, як і місце, котре він покинув.
І це просте нашарування привело мене до такої розмови з ним,
якої я ніколи раніше не мав,
про біль при розставанні з будинком.
І зараз він чує це в музиці Доллі.
Потім я поговорив із Доллі, і та описувала свої пісні
як міграційну музику.
Навіть та класична пісня,
«Дім у горах Теннессі», якщо її послухати —
(Доллі Партон «Дім у горах Теннессі")
«Сидячи на ґанку літнього вечора
у кріслі з прямою спинкою на двох ніжках,
притулившися до стіни».
Ідеться про те, щоб зафіксувати момент, який уже минув.
Але якщо додати йому яскравих барв,
може, вдасться зафіксувати його тут і тепер, як у смолі,
в пастці між минулим і сьогоденням.
Це досвід імміграції.
І та проста думка привела мене до мільйонів розмов.
Я почав розмовляти з музикознавцями про кантрі-музику в цілому.
Я завжди вважав цей жанр
ніяк не пов'язаним з моїм походженням.
А насправді, він створюється інструментами і музичними стилями,
що прийшли прямо з Близького Сходу.
Насправді, існували торговельні шляхи, які тягнулися з нинішнього Лівану
прямо до гір Східного Теннессі.
Чесно зізнаюся, що стоячи там, дивлячись на її будинок,
я уперше відчув себе теннессійцем.
Це чиста правда.
І так було не раз.
Знову і знову
вона змушувала мене виходити за рамки простих категорій,
які я створював для світу.
Я пам'ятаю розмову з нею про її семирічне партнерство
з Портером Вагонером.
У 1967 році вона приєднується до групи, він — найбільший феномен у кантрі-музиці,
вона — резервна співачка, ніхто.
Незабаром вона стає більш значущою,
він заздрить,
він подає на неї до суду, вимагаючи три мільйони доларів,
коли та намагається піти.
Дуже легко уявити Портера Вагонера
як класичного патріархального бовдура,
що намагається утримати її.
Але кожен раз, коли я кажу їй про це,
типу, ну ти що.
(Аудіо) Це — хлопець, ти теж бачиш це у відео,
він тебе тримає.
Тут однозначно задіяна сила.
Д.П.: Насправді, все набагато складніше.
Просто подумай про це.
Він проводив це шоу протягом багатьох років
і не мав потреби у моїй присутності в своєму хітовому шоу.
Він навіть не очікував, що я буду такою, якою я виявилась.
Я була серйозною артисткою, а він про це не знав.
Він не знав, скільки мрій у мене було.
Дж.А.: Фактично, вона весь час говорила мені:
«Не внось свій дурний світогляд у мою історію,
тому що все було не так.
Так, там була сила, але не тільки вона.
Ти не можеш це підсумувати».
Погляньмо на це ширше.
Що я з цього виніс?
Що ж, я думаю, що тут десь захований ключ, шлях уперед.
Як журналісти, ми любимо різницю.
Ми любимо фетишизувати різницю.
Але все частіше в цьому заплутаному світі
нам потрібно бути мостом між відмінностями.
Але як це зробити?
Думаю, для мене відповідь проста.
Досліджуючи відмінності,
ми утримуємо їх якомога довше,
до тих пір, поки, як на тій горі,
щось не трапиться,
щось не проявить себе.
Історія не може закінчитися різницею.
Вона повинна закінчитися викриттям.
Коли я повернувся із тієї поїздки в гори,
один мій друг дав мені книгу, котра подарувала тій цілій ідеї ім'я.
У психотерапії є ідея, що має назву третьої,
і полягає в наступному.
Зазвичай ми думаємо про себе як про автономні одиниці.
Я роблю щось із вами, ви робите щось зі мною.
Але згідно з цією теорією, коли двоє людей зустрічаються
і дійсно зобов'язуються бачитися одне з одним,
у цьому взаємному акті визнання
вони, насправді, роблять щось нове.
Їхні стосунки — це нова ланка.
Можна думати про концерти Доллі як про культурний третій простір.
Те, як вона бачить усі частини публіки,
те, як вони бачать її,
створює душевну архітектуру того простору.
І тепер я думаю, що це — моє покликання.
Як журналіст,
як оповідач
і просто як американець,
живучи в країні, яку важко втримати,
я маю розповідати історії, кожна з яких повинна знайти третю.
Те місце, де речі, які ми вважаємо різними,
самі перетворюються на щось нове.
Дякую.