El tudnak képzelni egy olyan összejövetelt, ahol minden mozdulatot
a legkisebb gesztustól egészen addig, hogy hogyan megyünk át a termen
és minden látható részletet
a bútorzattól a ruha hosszáig
szabályok és előírások bonyolult rendszere határoz meg?
Az európai nemesség körében az ilyesmi évszázadokon keresztül mindennapos volt,
és bár mára mindez már kiment a divatból,
egy ismerős jelenségben ma is ráismerhetünk ennek elemeire.
Ez a balett.
A balett őse az olasz balletto, azaz "kis tánc",
mely a reneszánsz kori Itáliában, arisztokrata körökben
a társastánc és a megrendezett találkozások elegye volt.
A balett többféle módon szabályozta,
hogyan viselkedjenek az emberek megfelelően az udvarban:
hogyan járjanak, hajoljanak meg, vagy fogják meg egymás kezét illendően.
A szabályok mindenre kiterjedtek az öltözködéstől egészen addig,
hogy a király jelenlétében hol mozoghatnak vagy hová ülhetnek.
Idővel a balett tudománya az udvari élet egyik meghatározó eleme lett.
Az illemszabályok elsajátítása sikert vagy bukást hozhatott a feltörekvőknek.
A korabeli udvari mozdulatok közül még ma is sokat megtalálhatunk a balettban.
Franciaországba Medici Katalinnak,
II. Henrik feleségének köszönhetően jutott el a balett a 16. században.
Ahogy az ünnepségek, a táncok is egyre fényűzőbbek lettek.
A bonyolult lépéseket és a hozzájuk szükséges egységes kerettörténetet
táncmesterek tanították meg az ifjú nemeseknek.
Ekkor már nemcsak a részvétel, de az előadásmód is nagy hangsúlyt kapott,
ehhez pedig több színpadi kellékre is szükség volt.
Megjelentek a művészi díszletek
és egy függönyökkel ellátott emelvény, a színpad.
A balett azonban csak XIV. Lajos 17. századi udvarában nyerte el
ma ismert kifinomult művészi formáját.
Maga XIV. Lajos gyermekkora óta vett balettórákat.
15 évesen eltáncolta Apollón, a napisten szerepét,
és ez uralkodása idején meghatározta a balett központi helyét az udvarban.
Az uralkodó a Napkirály nevet is ekkor kapta.
Káprázatos arany jelmeze és a koreográfia
megerősítette a királyról, mint isteni uralkodóról kialakítani kívánt képet.
Lajos a későbbiekben 40 balettelőadásban 80 különböző szerepet táncolt.
Olykor végig mint főszereplő tündökölt,
de néha mellékszerepekben vagy komikus jelenetekben is feltűnt,
mielőtt végül a főszerepben színpadra lépett volna.
A vívás és a lovaglás mellett
minden nap balettozott,
és példáját követve a tánctudás
a kor nemes urai számára is alapvető készségnek bizonyult.
XIV. Lajos azonban nem mint táncos adta a legtöbbet a balettműfajnak.
1661-ben megalapította a Királyi Táncakadémiát,
amely a képzés irányítását a helyi céhektől a királyi udvarba helyezte át.
A király saját balettmesterét
és gyakori táncpartnerét,
Pierre Beauchampot nevezte ki igazgatónak.
Beauchamp határozta meg a balettban ma is használatos öt fő pozíciót.
Jean-Baptiste Lully-vel, a Királyi Zeneakadémia igazgatójával
és a híres színműíróval, Molière-rel való együttműködésének köszönhetően
Beauchamp a balettot csodás látványossággá varázsolta.
1669-ben létrejött az önálló Balettakadémia.
A párizsi Opera Balett ma a világ legrégebb óta fennálló balett-társulata.
A balett a királyi udvarból a színházakba költözött,
és a következő évszázad
forradalmait és reformjait is átvészelte.
A romantika megjelenésével
teret nyert a fantázia és a népi motívumok,
és bár a balett hatása Franciaországban veszített erejéből,
más országok, például Oroszország
kimagasló szerepet töltöttek be a balett további fejlődésében.
Ma szerencsére már nem kell bonyolult tánclépéseket megtanulnunk azért,
hogy részt vehessünk egy esküvőn.
Viszont elmehetünk színházba, és megcsodálhatjuk azokat a profi táncosokat,
akik életüket szigorú gyakorlással töltik, hogy olyan előadásokat hozzanak létre,
melyek XIV. Lajos korában még elképzelhetetlenek lettek volna.