Dakle ljudi mi kažu da sam fina osoba...
do te mere da je to deo moje ličnosti i profesionalnog identiteta
da sam toliko fina i u stanju da se slažem sa svima,
čak i svojim najljućim protivnicima.
Nešto kao moj "fazon", nešto po čemu sam poznata.
(Smeh)
Međutim, nešto što niko ne zna...
je da sam bila siledžija.
Iskreno, nisam mnogo razmišljala o tome.
Godinama sam potiskivala sećanja,
čak i danas, mnogo toga je uistinu maglovito.
Poricanje, usput, očito je takođe moj fazon.
(Smeh)
No, što su me više ljudi hvalili
jer sam liberal koji se slaže sa konzervativcima,
i što sam više pisala članke o pristojnosti
i držala govore o pristojnosti,
sve više sam osećala kako mi se ovo licemerje prikrada iznutra.
Šta ako sam zapravo veoma zla?
Kada mi je bilo 10 godina,
u mom odeljenju je bila devojčica po imenu Viki.
(Uzdah)
I ja sam je maltretirala...
bespoštedno.
Mislim, svako je to radio.
Čak su i nastavnici imali pik na nju.
Ne zvuči nimalo lepše, zar ne?
Viki je očito bila dete s problemima.
Udarala bi se dok joj nos prokrvari
i imala je probleme s higijenom -
imala je velike probelem s higijenom.
Međutim, umesto da pomognemo ovoj devojčici,
koja je očito patila zbog poteškoća u njenom životu...
zvali smo je "Smrdiviki".
Ja sam je zvala "Smrdiviki".
Moje najjasnije sećanje je kako stojim u praznom hodniku
ispred učionice u petom razredu
čekajući na Viki da izađe iz toaleta,
i držala sam notes i olovku i anketu koju sam izmislila,
u kojoj pitam o omiljenim šamponima,
kao da radim istraživanje za naučni predmet i slično.
A kada je Viki izašla iz toaleta,
zaskočila sam je i upitala koji šampon koristi.
Sad, da bih ovome dala kontekst,
ne sećam se imena nastavnika,
ne sećam se imena nijedne knjige koju sam pročitala te godine,
skoro da se ne sećam bilo čega iz petog razreda,
ali se sećam da mi je Viki rekla da koristi šampon vajt rejn.
Jasno kao dan,
kao da se upravo desilo.
I dok je zvonilo za kraj časova,
jurila sam niz hodnik vičući svoj drugoj deci:
"Smrdiviki koristi šampon vajt rejn.
Ne koristite vajt rejn šampon
ili ćete da mirišete kao Smrdiviki."
Zaboravila sam ovo sećanje dugo vremena.
Kada sam konačno počela da ga se sećam,
momentalno sam morala da znam više.
Obratila sam se prijateljima i naposletku društevnim mrežama
i učinila sam sve što sam mogla da pronađem Viki.
Bilo mi je potrebno da znam da je dobro,
i da joj nisam uništila život.
(Uzdah)
No, ubrzo sam shvatila
da nisam jedino pokušavala da saznam šta se desilo sa Viki.
Pokušavala sam da saznam šta se desilo sa mnom.
Kada mi je bilo 10 godina,
tretirala sam drugo ljudsko biće kao bezvrednog tuđina...
kao da sam bolja od nje,
a ona je šljam.
Kakva fina osoba to radi?
Mislim, znam da sam bila tek dete,
ali ne postupaju sva deca tako.
Većina dece tako ne postupa, zar ne?
Pa, šta ako, na kraju, uopšte nisam fina?
Zaista sam samo okrutno čudovište.
Onda sam počela da zapažam sebe dok imam te zlobne porive,
imam zlobne misli
i želim da ih izgovorim.
Priznajem, većina mojih zlobnih misli je o konzervativcima.
(Smeh)
Ali ne samo o konzervativcima.
Takođe sam se uhvatila kako imam zlobne misli o pekmezavim, liberalima centra
i pohlepnim bankarima Vol Strita
i islamofobima
i sporim vozačima
jer ja zaista mrzim spore vozače.
(Smeh)
I dok sam se hvatala u tim trenucima licemerja,
ili sam ih tek primećivala ili su postajali sve gori,
naročito u proteklih nekolik godina.
I osećala sam sve više mržnje -
gnevno, zaista -
prmetila sam da i svet oko mene postaje sve više ispunjen mržnjom.
Kao da imamo istrajnu struju mržnje
koja ključa svuda oko nas
i sve češće izaziva poplave.
Dakle, dobra strana, valjda,
je da sam uvidela da mržnja nije sam moj problem,
a to je poput najsebičnije dobre strane ikad -
(Smeh)
jer sad umesto da pokušavam da shvatim sopstvenu mržnju i okrutnost,
preda mnom je bio ceo svet mržnje koji sam želela da razotkrijem
i razumem i ispravim.
Pa sam uradila što i svi preterano intelektualni ljudi kad imaju problem
koji žele da razumeju,
napisala sam knjigu.
(Smeh)
Napisala sam knjigu o mržnji.
Pažnja spojler:
protivnica sam mržnje.
(Smeh)
Sad, u ovom momentu, možda u sebi mislite:
"Zašto se sekiraš zbog mržnje?
Nisi mrzela Viki.
Siledžijstvo nije mržnja."
Je li tako?
Gordon Alport,
psiholog koji je bio pionir istraživanja mržnje iz ranih 1900-ih,
razvio je nešto što se naziva "skalom predrasuda".
Na jednom kraju su pojave poput genocida i ostalo nasilje motivisano predrasudama.
Ali na drugom kraju
su pojave poput ubeđenja da je grupa kojoj pripadate
po prirodi superiorna nekoj drugoj grupi;
ili izbegavanje društvenih interakcija sa tim drugima.
Zar nije sve to mržnja?
Mislim, nije slučajno
da sam ja bila bogato dete koje maltretira siromašno dete
ili da je Viki, kako će se ispostaviti, naposletku ispala gej.
Siromašnu i gej decu češće maltretiraju,
čak i ona deca koja će takođe da ispadnu gej.
Znam da se svašta dešavalo u mom malom umu 10-ogodišnjakinje.
Ne kažem da je mržnja jedini razlog što sam maltretirala Viki
ili, pak, da sam svesno mrzela i slično,
ali činjenica je
da ljude koje diskriminišemo u našim javnim politikama i kulturi
su takođe grupe ljudi koje najčešće maltretiraju u školi.
Ne radi se o pukoj slučajnosti.
To je mržnja.
Mržnju definišem široko
jer verujem da imamo veliki problem.
I moramo čitavog da ga rešimo, a ne samo najekstremnije slučajeve.
Dakle, na primer,
svi ćemo se verovatno složiti da je marširanje ulicom
dok uzvkujete kako bi trebalo uzeti prava nekoj grupi ljudi
zbog njihove boje kože ili roda,
svi ćemo se složiti da je to mržnja, zar ne? U redu.
Šta ako verujete da je ta grupa ljudi inferiorna,
ali to ne izgovarate?
Da li je to mržnja?
Ili šta ako verujete da je ta grupa ljudi inferiorna,
ali niste svesni da u to verujete -
a to se smatra implicitnom predrasudom.
Da li je to mržnja?
Mislim, sve one imaju zajednički koren, zar ne?
U istorijskim obrascima rasizma i seksizma
koji su oblikovali našu istoriju i dalje inficiraju naša društva.
Zar to nije mržnja?
Ne govorim da je to jedno te isto,
isto kao što ne govorim
da je biti siledžija jednako loše kao biti nacista,
isto kao što ne govorim da je biti nacista isto što i odalamiti nacistu...
(Smeh)
Međutim, mržnja prema nacistima je i dalje mržnja, zar ne?
Šta ako mrzite nekoga ko nije prosvećen koliko i vi?
Vidite, spoznala sam
da smo svi mi protiv mržnje
i svi mi mislimo da je ona problem.
Smatramo da je njihov problem,
ne naš problem.
Oni mrze.
Mislim, ako smatram ljude koji nisu glasali kao ja
glupim, rasističkim čudovištima koja ne zaslužuju da se nazivaju Amerikancima,
u redu, dobro, nisam fina,
razumem.
(Smeh)
Ne mrzim, samo sam u pravu, je li tako?
(Smeh)
Nije tako.
Svi mi mrzimo.
I ne mislim to u nekakvom apstraktnom, uopštenom smislu.
Mislim svi mi...
ja i vi.
Taj uzvišeni presto superiornosti na koji smeštamo sebe,
gde su oni puni mržnje, a mi nismo
je otelotvorenje suštinskog korena mržnje:
gde smo mi temeljno dobri, a oni nisu,
a to mora da se promeni.
Pa, pokušavajući da razumem i rešim problem mržnje,
pročitala sam sve knjige i sva istraživanja koja sam našla,
ali sam takođe išla da razgovaram sa nekim bivšim nacistima
i nekim bivšim teroristima
i nekim bvšim genocidnim ubicama
jer sam razmišljala, ako su oni mogli da shvate kako da uteknu mržnji,
svakako da i mi ostali možemo.
Daću vam samo jedan primer bivšeg teroriste sa kojim sam se družila
u Vest Benku.
Kada je Basamu Araminu bilo 16 godina,
pokušao je granatom da raznese izraelski vojni konvoj.
Srećom, nije uspeo,
ali su ga i dalje osudili na sedam godina zatvora.
Dok je bio u zatvoru prikazali su film o Holokaustu.
Do tog trenutka,
Basam je mislio kako je Holokaust uglavnom mit.
Pošao je da gleda film
jer je mislio da će da uživa posmatrajući kako ubijaju Jevreje.
No, kada je video šta se zaista dogodilo, slomio se u suzama.
I vremenom će, nakon zatvora,
Basam se zaputiti i steći diplomu mastera na studijama o Holokaustu
i osnovao je organizaciju gde se bivši palestinski
i izraelski borci okupljaju,
rade zajedno, pokušavaju da nađu zajednički jezik.
Prema sopstvenim rečima, Basam je nekad mrzeo Izraelce,
ali upoznajući Izraelce i učeći njihove priče
i radeći zajedno s njima zarad mira,
prevazišao je mržnju.
Basam kaže kako i dalje ne mrzi Izraelce,
čak i nakon što je izraelska vojska -
upucala i ubila njegovu desetogodišnju kćerku Abir
dok je išla u školu.
(Uzdah)
Basam je čak oprostio vojniku koji mu je ubio kćerku.
Taj vojnik, podučavao me je,
prosto je proizvod istog sistema mržnje kao što je i sam bio.
Ako bivši terorista...
ako terorista može da nauči da prestane da mrzi
i i dalje da ne mrzi kada mu ubiju dete,
svakako da i mi ostali možemo da prekinemo naše navike
da unižavamo i onečovečujemo jedni druge.
I tvrdim da priče poput Basamove postoje širom sveta,
plus istraživanje za istraživanjem
koje kaže, ne, niti smo stvoreni niti smo osuđeni kao ljudska bića na mržnju,
već nas je pre svet oko nas podučio mržnji.
Obećavam vam
da niko od nas nije iskočio iz utrobe mrzeći crnce ili Republikance.
Ništa u našoj DNK ne postoji zbog čega mrzimo muslimane ili Meksikance.
Bilo kako bilo,
svi smo mi proizvod kulture koja nas okružuje.
A dobre vesti su:
mi smo takođe ti koji oblikuju tu kulturu,
što znači da je možemo promeniti.
Prvi korak je da počnemo da prepoznajemo mržnju u nama samima.
Moramo da hvatamo sebe
i naše misli pune mržnje u svim njihovim oblicima
u svima nama...
i da težimo izazivanju naših ideja i pretpostavki.
To se ne dešava preko noći,
to vam ja kažem,
radi se o celoživotnom putovanju, na koje svi moramo da krenemo.
A potom pod dva:
ako želimo da se suprotstavimo mržnji u našim društvima,
moramo da promovišemo zakone, institucije i prakse
koje nas povezuju kao zajednice.
Bukvalno, poput integrisanih komšiluka i škola.
To je, usput, razlog za podršku integraciji.
Ne samo zato što je to nešto ispravno,
već zato što se integracija sistematski bori sa mržnjom.
Postoje istraživanja da tinejdžeri koji učestvuju u rasno integrisanim
učionicama i aktivnostima imaju manje rasnih predrasuda.
A kada dečica pohađaju rasno integrisane vrtiće
i osnovne škole -
u startu razvijaju manje predrasuda.
Međutim, činjenica je da na razne načine i na mnogim mestima širom sveta,
razdvojeni smo jedni od drugih.
U Sjedinjenim Državama, na primer,
tri četvrtine belaca nemaju nebelačke prijatelje.
Pa, uz promovisanje proaktivnih rešenja,
druga stvar koju moramo da uradimo je da okončamo mržnju u našim institucijama
i našim politikama
koje ovekovečuju dehumanizaciju i različitost
i tuđinstvo i mržnju,
poput sistema seksualnog uznemiravanja i seksualnih napada na radnom mestu
ili naših duboko rasno neuravnoteženih
i duboko rasno pristrasnih sistema kriminalne "pravde".
Moramo to da promenimo.
Opet, neće se desiti preko noći.
Mora da se desi.
A potom...
kada se međusobno povežemo
u ovim prostorima povezivanja,
obezbeđenim sistemima povezivanja,
moramo da promenimo način na koji međusobno razgovaramo
i međusobno se povezujemo
i da se odnosimo sa darežljivošću i otvorenošću,
pristojnošću i saosećajnošću,
a ne mržnjom.
I to je to.
To je to.
(Aplauz)
Rešila sam ga skroz, zar ne?
To je to.
To je uglavnom -
postoji nekoliko detalja -
ali to je uglavnom sve što treba da uradimo.
Nije komplikovano, zar ne?
Ali jeste teško.
Mržnja koju osećamo prema određenim grupama ljudi
zbog toga ko su ili u šta veruju
je toliko usađena u naš um i u naša društva
da se može činiti neizbežnom
i da je nemoguće promeniti.
Promena je moguća.
Samo pogledajte teroristu koji je postao aktivista za mir.
Ili pogledajte nasilnicu koja je naučila kako da se izvini žrtvi.
Sve vreme dok sam putovala širom Srednjeg istoka i Ruande
i širom Sjedinjenih Država,
slušajući ove neverovatne priče o ljudima i zajednicama
koji su za sobom ostavili čitave istorije mržnje,
i dalje sam tragala za Viki.
Toliko je teško bilo naći da sam unajmila privatnog detektiva
i on je našao.
Mislim, na neki način je našao.
Uistinu, postalo je jasno da je osoba koju nazivam Viki
učinila nemoguće da sakrije svoj identitet.
Međutim, kako god, godinu nakon što sam započela putovanje,
napisala sam izvinjenje za Viki.
A nekoliko meseci kasnije,
odgovorila je.
(Uzdah)
Neću vas lagati,
želela sam da mi oprosti.
Nije.
(Uzdah)
Ponudila mi je neki vid uslovnog oprosta.
Napisala je sledeće...
"Poruke slične tvojoj ne mogu da te oslobode postupaka iz prošlosti.
Jedini način da to postigneš je da unaprediš svet,
da sprečiš druge da se slično ponašaju
i da gajiš saosećajnost."
A Viki je u pravu.
Zbog toga sam ovde.
Hvala vam.
(Aplauz)