Erőműről fogok beszélni.
Ha már gondolkoztak azon,
hogy pár millió lóerő hogy néz ki,
akkor valahogy így.
Mindig a rakéta volt a mindenem.
Annyira, hogy gyerekkoromban
szüleimet behívatták az iskolába,
mert úgy gondolták,
hogy vágyaim nem valósíthatók meg.
(Nevetés)
Javasolták, hogy helyezkedjek el a helyi alumíniumöntödében,
mert jó a kézügyességem.
A kanadai kiejtés szerinti aluminum
egyáltalán nem szerepelt a terveim között.
Már iskoláskoromban rakétákat készítettem.
Egyre nagyobbakat.
Nem hivatalosan én tartom
a rakétahajtású kerékpár és gördeszka sebességrekordját,
hátamon viselve a hajtáscsomagot.
(Nevetés)
De ahogy a rakéták egyre nagyobbak
és egyre bonyolultabbak lettek,
már a hasznosításukon gondolkoztam.
Napjainkban hatalmas rakétákról hallunk,
melyek elviszik – vagy tervezik vinni – az embert
a Holdra, a Marsra vagy azon is túl.
Ez nagyon fontos,
de az űrtechnológia forradalma van folyamatban,
és nem a méretes rakéták forradalma,
hanem a kis méretűeké.
Íme egy átlagos, inkább nagy űrhajó 1990-ből.
Az év megmondható a világoskék munkaruhák alapján,
melyet a résztvevők a steril szobákban hordtak 1990-ben.
Ez az átlagosan nagy űrhajó 1990-ben.
Ezt az űrhajót idén állítják pályára,
négy nagy felbontású kamerája van,
rengeteg érzékelő, egy CoMP távközlési rendszer.
Több ezer ilyent küldünk ki a Naprendszerbe,
hogy földönkívülieket kutasson fel.
Nagy a különbség köztük.
Moore törvénye alkalmazható az űrhajóra.
Olyan rakétákat építettünk,
melyek pályára állították
ezeket az iskolabusz-méretű űrhajókat.
De nem különösen praktikusak
az ujjbegyem méretű tárgy pályára állítására.
A léptéket úgy tudom bemutatni,
hogy a rakétával titokban
fényképet készítettem magamról alsónadrágban,
de tudtam, hogy önök nem fogják ezt látni.
Csak ekkora ez a rakéta.
(Nevetés)
Lapozzunk!
(Nevetés)
Ez a rakétánk: Electron a neve.
Apró hordozójármű
kis terhek pályára állítására.
Itt nem a méret a lényeg,
hanem a gyakoriság.
Ha demokratizáljuk az űrt,
hozzáférhetővé tesszük,
akkor a kilövések gyakorisága
mindennél fontosabb kérdés.
Az űr demokratizálásához három dolgot kell tenni.
És mind a három dologba befektetett munka egyenértékű.
Először is rakétát kell építeni.
Másodszor: szabályozást és infrastruktúrát kell csinálni.
Beszéljünk kicsit az infrastruktúráról.
Ez a kilövőállomásunk.
Természetesen nem Cape Canaveral,
hanem egy kisebb állomás,
valójában ez az egész világon egyetlen magán kilövőállomás
Új-Zélandon.
Úgy gondolhatják, hogy szokatlan hely
ide rakétagyártót és kilövőt építeni.
De gondoljanak bele, hogy minden rakétakilövéskor
le kell zárni 2000 km-es körzetben a légteret körülötte.
2000 km-es hajózási s szállítási körzetet.
Pont Amerikában
furcsa módon nehéz ezt megvalósítani,
mert minden légtérzárkor
megzavarjuk az utazók célba érését.
A légitársaságok gyűlölik a rakétagyártókat,
mert 70 000 dollárba kerül nekik minden plusz perc repülés.
Tehát valójában
ha gyors űrbe jutást szeretnénk,
akkor megbízható és gyakori űrbe jutásra van szükség,
ehhez egy kis szigetország kell
a semmi közepén, szomszédok nélkül, légiforgalom nélkül.
Erre éppen megfelel Új-Zéland.
(Nevetés)
Ez az ügy infrastruktúra része.
Most nézzük meg kicsit a szabályzatot.
Hiszik vagy sem,
Új-Zéland nem űrhatalomként ismert,
legalább is eddig nem volt az.
Nem telepíthetünk csak úgy az országba
interkontinentális ballisztikus rakétához hasonló felszerelést,
mert sajnos, ami műholdat képes pályára juttatni,
az a rakéta veszélyes tettekre is megfelelő.
Hirtelen rengeteg szabályozásba és előírásba,
a tömegpusztító fegyverek terjedését tiltó
nemzetközi egyezményekbe stb. ütközünk.
Nagyon összetett téma.
Az új-zélandi kilövőállomás létrehozásához
meg kellett győzzük az USA és Új-Zéland kormányát,
hogy kétoldalú egyezményt írjanak alá.
A technológia megőrzését célzó
kétoldalú egyezmény aláírása
Új-Zélandra számtalan kötelezettséget rótt.
Törvényeket alkottak és szabályozásokat vezettek be.
Először a különbizottság megalkotta,
majd a parlament törvénybe iktatta őket.
Ha létrejöttek a törvények, akkor be kellett tartatni őket.
Muszáj volt űrügynökséget létrehozniuk.
Emiatt az ausztrálok úgy érezték, hogy kimaradtak valamiből.
Űrügynökséget hoztak létre ők is.
Lassan kialakult.
Látható, hogy az ügy jelentős részében,
úgy kétharmadában egyáltalán szóba sem kerül a rakéta.
(Nevetés)
Beszéljünk a rakétáról is.
Amit még nem említettem:
azt engedélyeztettük, hogy 72 óránként indítunk a következő 30 évben.
Tehát magáncégünknek több indítási engedélye van,
mint az egész USA-nak.
Hogy 72 óránként rakétát lőjünk fel,
ahhoz 72 óránként meg kell építeni egyet.
Sajnos, nincs egyablakos ügyintézés rakétaügyben.
Nem lehet csak betérni, és rakétaalkatrészeket venni.
Minden rakéta egyedi,
minden alkatrésze teljesen méretre gyártott.
Naponta megküzdünk a fizika törvényeivel.
Minden egyes napon felkelek, és a fizikával küzdök.
Mondok egy példát erre.
A rakétánk oldalán van egy ezüst sáv.
Repülési alkatrészek vannak mögötte.
A borítás hősugárzását csökkenteni kell,
hogy a napsugárzástól ne hevüljenek túl az alkatrészek.
Ezért festünk rá ezüstsávot.
Sajnos a Föld légkörén áthaladáskor
sok sztatikus elektromosság keletkezik.
Ha festés nem vezetőképes,
akkor villámokat fogunk szórni a Földre.
Az ezüstfestés is ellenálló kell legyen a dörzselektromosságnak,
hiteles, bizonylatolt és hasonlók.
A címkék pedig teljesen más történet.
A legegyszerűbbnek tűnő dolog is valójában küzdelmes.
Minden hordozójármű kulcsfontosságú része a hajtás.
A miénkben Rutherford rakétahajtómű van.
A rakétahajtást gyártási idővel mérik;
néha hónapokba vagy akár évekbe telhet
a nagy hajtóművek gyártása.
De ha 72 óránként van fellövés,
és tíz hajtómű van minden rakétán,
akkor gyorsan kell legyártani őket.
Teljesen új folyamatot kellett kidolgozzunk,
a rakétahajtómű teljesen új működési elvét.
Elektromos turbószivattyúnak neveztük el,
és 3D-ben nyomtathatóvá tettük őket.
Minden egyes hajtás 3D nyomtatással készül Inconel szuperötvözetből.
Napjainkban egy hajtást tudunk nyomtatni 24 óra alatt.
Az elektromos turbószivattyú
teljesen más elven juttatja az üzemanyagot
a rakétahajtóműbe.
Egy megawattot tudunk biztosítani a vezérlőben lévő akkumulátorhoz.
Kis méretű elektromos turbószivattyúkkal,
melyen alig nagyobbak egy kólásdoboznál.
Percenként 42 000-es fordulatszámon működnek,
és minden egyes, kólásdoboz méretű turbószivattyú
ugyanannyi lóerőt termel,
mint az átlagos családi autó.
Ilyenből van 20 minden rakétán.
Láthatják, hogy a legegyszerűbb dolgok, mint pl. üzemanyagot szivattyúzni is
őrületbe kerget.
Ez az Electron, működik.
(Nevetés)
(Taps)
Gyakran bizonyított.
Ez nagy segítség, amikor több pályára állítandó partner várakozik.
Eddig 25 műholdat állítottunk pályára.
Nagyszerű benne,
hogy egészen pontosan sikerült megtenni.
A műholdakat 1,4 km pontossággal állítjuk be.
Ha autót vezetnek,
akkor ez az 1,4 km nem tűnik nagyon pontosnak.
De űrléptékben mérve
ez 180 ezredmásodpercnek felel meg.
1,4 km-t teszünk meg 180 ezredmásodperc alatt.
Elég komoly teljesítmény.
(Nevetés)
Az űrszemetet szeretném még megemlíteni.
Már említettem korábban is
a fellövések 72 óránkénti gyakoriságát
és egyéb dolgokat.
Nem szeretnék úgy bevonulni a történelembe,
mint aki a legtöbb űrszemetet állította pályára.
Egy kis szakmai titkot osztok meg önökkel.
Sokan nem tudják,
hogy az űrszemét zöme nem műhold, hanem használt hordozórakéta.
Mikor a pályára állítás megtörténik,
akkor rakétadarabok szóródnak szét
a fizikai törvényekkel való küzdelemben.
Rövid oktatást tartok az orbitális pálya mechanikájáról,
a pályára állításról,
és miként oldottuk meg mi teljesen egyedi módon.
A második fokozat elhalad,
és utána leválasztjuk a korrekciós fokozatot,
de a második fokozat ott marad ezen a magas ellipszis pályán.
A pálya Földhöz legközelebbi pontján
ez a fokozat a légkörbe zuhanva elég.
Tehát megmarad a korrekciós fokozat,
ez a fehér rész, mely a képernyő sarkában látszik.
Van saját üzemanyagtartálya,
és ezzel emelkedik és pontosít a pályán,
majd pályára állítja a műholdat.
Van saját hajtóműve, ezért utána a korábbi pályára állítjuk,
visszaállítjuk pontos elliptikus pályára,
visszahozzuk a légkörbe, ahol elég.
Nem marad egyáltalán semmi utána.
Mindenki más az iparágban hitvány módon
ott hagyja a szemetét a pályán.
(Nevetés)
(Taps)
Elmesélek egy történetet,
ami rólam szól.
Új-Zéland Déli-szigetének legszélén található
egyik kicsi iskolájába jártam,
és ehhez hasonló számítógépünk volt.
A számítógéphez kapcsolódott egy fekete dobozka: a modem.
Minden pénteken körülállta az osztály,
és ímélt küldtük egy amerikai iskolába,
melynek szerencsés esetben ugyanilyen volt a felszerelése,
és levelünkre válasz is érkezett.
Hihetetlennek tartottuk, teljesen elképzelhetetlennek.
Sokszor elgondolkozom, mi lenne,
hogyha visszamennék az időben,
és elmesélném egykori önmagamnak mindazt,
amit majd megvalósítunk
azzal a számítógéphez kapcsolódó fekete dobozkával.
Biztos tudományos-fantasztikus dolognak gondolnám.
De ez a mai valóság az űrben.
Az űr demokratizálásának kezdetén vagyunk.
Lényegében most küldtük ki az első ímélt az űrbe.
Mesélek még pár példát.
Tavaly fellőttünk egy műholdacskát,
egypár gimnazista építette.
Ők a Vénusz légkörét tanulmányozták.
Gimnazisták saját műholdat lőnek fel.
A másik példa
elég nagy gondolt okoz most,
hogy apró műholdak hálózatát valósítsuk meg,
hogy a Föld minden négyzetmilliméterén legyen internet-hozzáférés.
A teremben majdnem mindenkinek
természetes dolog,
mert Netflixet nézhetünk, ahol csak akarunk.
De ha a fejlődő országokra gondolunk,
akkor most adunk hozzáférést a világon mindenkinek
a világ létező összes tudásához.
Ennek beláthatatlan hatása lesz.
Köszönöm szépen.
(Taps)