Jonathan Zittrainnek hívnak.
Legutóbbi munkámban egy kissé borúlátó voltam.
Ezért úgy döntöttem, hogy ma megpróbálok derűlátó lenni,
és azzal adok okot reményre
az internet jövőjének,
hogy fölvázolom a jelenét.
Úgy tűnik, ma a korábbinál kevesebb a remény.
Kevésbé kedvesek az emberek; kevesebb a bizalom.
Nem is tudom. Egyszerű példaként
végezhetünk itt egy próbát.
Hányan autóstoppoltak már?
Értem. Hányan autóstoppoltak
az utóbbi évtizedben?
Jó. Mi változott?
Nem javult a közösségi közlekedés.
Íme egy ok, hogy úgy véljük, tán hanyatlást magyarázók vagyunk,
és rossz irányba tartunk.
De három példát mondok
annak alátámasztására,
hogy a tendencia másfelé mutat,
és ezt pont az internet segíti elő.
Az első példa: maga az internet.
Ők hárman az internet alapítói.
Középiskolai osztálytársak voltak
Los Angeles egyik külvárosi iskolájában az 1960-as években.
Biztos az önöknél is volt franciaszakkör vagy vitakör.
Náluk "Építsünk világhálót!" szakkör volt,
és remekül működött.
Itt a fotójukat látják,
amely Newsweek az internet 25. évfordulójára készített.
Mondhatják rájuk,
hogy lököttek.
Egy óriási korlátjuk
és egy óriási szabadságfokuk volt,
mikor kigondolták a világhálójukat.
A korlát annyiból állt, hogy egy fillérjük sem volt.
Nem volt befektetni való tőkéjük
a fizikai hálózatra,
amely kamionokhoz és emberekhez kéne,
és csomópontra, hogy az adatcsomagokat hirtelen mozgatni lehessen.
Semmijük sem volt.
De elképesztő szabadságfokuk volt,
nevezetesen: nem kellett pénzt keresniük vele.
Az internetnek sosem volt üzleti terve.
Sem vezérigazgatója,
sem a megépítésnek külön felelőse.
Ehelyett páran összejöttek,
hogy szórakozásból csináljanak valamit.
Nem azért, mert valaki mondta nekik,
vagy mert arra számítanának, hogy bevételre tesznek szert belőle.
Ez a szellemiség vezetett a hálózati architektúrához.
A szerkezet eltért
más akkori vagy azóta volt digitális hálózatoktól.
Annyira szokatlan, hogy azt mondták,
kétséges, hogy az internet működhet-e.
1992-ben az IBM közölte,
hogy lehetetlen cégen belüli hálózatot
internetprotokoll alapján létrehozni.
Mégis internetmérnökök ma azt mondják,
hogy ez az egész csak kísérleti projekt, amelyben még nincs döntés.
(Nevetés)
Az internetmérnökség kabalababája,
ha egyáltalán van, állítólag a dongó.
A dongóban a test-szárnyfesztávolság arány túl magas ahhoz,
hogy képes legyen repülni.
Rejtélyes módon, a dongó mégis repül.
Örömmel jelentem, hogy hála a hatalmas kormányzati támogatásnak
kb. három éve rájöttünk,
hogyan repül.
(Nevetés)
Nagyon bonyolult,
de kiderült, hogy igen gyorsan csapkod a szárnyával.
(Nevetés)
Miféle bizarr konfiguráció
veszi rá a hálózatot énekre és szokatlan viselkedésre?
Az egyik helyről a másikra való adattovábbítást illetően:
ez nem csomagfutár,
Inkább olyan, mint a pogó-zóna.
(Nevetés)
Képzeljék magukat hálózat részének,
amelyben, mondjuk, sporteseményen vannak.
Ehhez hasonló széksorokban ülnek.
Valaki sört kér,
és az árus a közlekedőfolyosón átadja.
Szomszédként elvárható tőlünk,
hogy a sört továbbadjuk,
kockáztatva, hogy nadrágunkra ömlik,
miközben célba jut.
Senkitől nem jár fizetség érte.
Szomszédként ez is a dolgunk.
A csomagok pont így közlekednek az interneten,
néha 25–30 szökelléssel,
közbeeső szereplőkkel,
amelyek úgy továbbítják az adatokat,
hogy nem állnak szerződéses, jogi kapcsolatban
az eredeti küldővel
vagy a címzettel.
Persze, pogó-zónában nehéz eldönteni, hol van a célállomás.
Nagy bizalom kell hozzá, de nem ilyenre:
"Bocs, de el szeretnék jutni Pensacolába."
Az internethez címzés és irányítás kell.
Világos, hogy az internethez nincs általános térkép.
Inkább ez olyan, mintha színházban ülve
csak ködösen látnánk
a közvetlenül köröttünk lévőket.
Mit teszünk, hogy kiderítsük, ki hol van?
A jobb szomszédunknak megmondjuk,
kit látunk a bal oldalunkon,
és viszont.
Utána "mosni-öblíteni-ismételni" s í. t.
Mielőtt fölocsúdnának, máris általános képük van róla, ki hol van.
Így működik az interneten a címzés és irányítás.
A rendszer kedvességen és bizalmon alapul,
amelyek viszont kényessé és igen támadhatóvá teszik.
Ritka, de meglepő esetekben
egyetlen alany által kimondott hazugság
e zsibongó méhkasban
igazi zűrzavart okozhat.
Tavaly például
a pakisztáni kormány
arra utasította internet-szolgáltatóit,
hogy akadályozzák meg állampolgárai YouTube-hoz való hozzáférését.
A kormánynak nem tetsző videó volt rajta,
és el akarta érni, hogy ne lehessen letölteni.
Gyakori eset,
hogy kormányok próbálják gátolni, szűrni
és cenzúrázni az internetes tartalmakat.
Viszont ez a pakisztáni szolgáltató
igencsak sajátos módot választott
az akadályozásra.
Közzétette az interneten szokásos módon,
hogy aki rajta van az interneten,
közölje, mit lát maga mellett.
Az illető ráébredt, hogy maga mellett
a YouTube-ot látja.
"Igen – mondta –, én a YouTube vagyok."
Ez azt jelentette,
hogy az előfizetőtől a YouTube-hoz tartó adatcsomagok
abban a hiedelemben, hogy már beérkeztek, a szolgáltatónál leálltak,
s a szolgáltató fölnyitás nélkül törölte őket,
hiszen a cél a gátlás volt.
De nem állt meg ott.
Értik, a közlemény
egy kattintással továbbjutott,
egy kattintással továbbadódott.
Az derül ki,
hogy ha utólag megnézzük az eseményt,
az egyik pillanatban
a YouTube tökéletesen működik.
Aztán a következő pillanatban
a hamis közlés kikerül.
Két percen belül
az egész hálózaton végigfut,
és a YouTube az egész világon leáll.
Ha az angliai Oxfordban próbálnának a YouTube-ra rákapcsolódni,
adatcsomagjaik Pakisztánba jutnának,
és nem jönnének vissza.
Csak gondoljanak bele.
A világ egyik legnépszerűbb weboldala,
melyet az egyik leghatalmasabb világcég futtat,
és a YouTube-nak vagy a Google-nak
nem áll hatalmában bármit tenni ellene.
Kb. két órán belül
a problémát mégis megoldották.
Hogyan?
Úgy, hogy megoldásért a NANOG-hoz,
az Észak-amerikai Hálózatoperátorok Csoportjához fordultunk.
A csoport tagjai
mikor kinn hét ágra süt a nap,
ablaktalan szobába mennek,
termináljuknál
íméleket és üzeneteket olvasnak
ilyen fix szélességű betűkből szedve,
és hálózatokról beszélgetnek.
Közülük páran internet-szolgáltatók középvezetői
a világ minden tájáról.
Íme az egyikük üzenete:
"Éles helyzet van! A YouTube-ot eltérítették.
Ez nem gyakorlat.
Ez biztos nem csak a YouTube mérnökeinek tudatlansága.
Valami készül Pakisztánban."
Összedugták a fejüket, hogy megtalálják, mi a baj, és hogy el is hárítsák.
Ez olyan, mintha valaki háza lángba borulna.
A rossz hír, hogy nincsenek tűzoltók.
A jó hír, hogy a semmiből valakik előkerülnek,
eloltják a tüzet, távoznak, s nem várnak érte se pénzt, se dicséretet.
(Taps)
Próbáltam kigondolni a helyes modellt
a kocka idegenek vaktában elkövetett
kedves cselekedeteinek leírására.
(Nevetés)
Egyszerű: valaki segítséget kér,
és készen állnak rá az emberek.
Kiderül, hogy ez az általános modell, ha keresgélni kezdjük.
A másik példa a Wikipédia.
Ha egy Jimbo nevű fickó 2001-ben azt mondaná:
"Pompás ötletem van!
Kezdjük hét szócikkel, melyet bárki bármikor szerkeszthet,
és nagy lexikon kerekedik ki belőle, na?"
Sosem hallottam ostobább dolgot!
(Nevetés)
Tényleg, alapjában a Wikipédia annyira ostoba ötlet,
hogy még Jimbo sem vetette föl.
Jimbo ötlete a Newpédia volt.
Hagyományos lexikon lett volna.
Úgy tervezte, hogy példásan fizet a közreműködőknek,
mert jó embernek tartotta magát,
és a pénzt a szócikkek írói kapták volna.
Elindult a wiki,
és bárki javaslatot tehetett a szerkesztésre,
majdnem mint lépcsőházi gondolatként.
Aztán az derült ki,
hogy a lépcsőházi gondolatok vették át a projekt irányítását.
Mára a Wikipédia annyira elterjedt,
hogy kínai éttermek étlapján is látni.
(Nevetés)
Nem a kisujjamból szoptam.
(Nevetés)
Az elméletemet majd később fejtem ki.
Most elég annyi,
hogy rázva pirítva és pimientóval szeretem a Wikipédiámat.
(Nevetés)
Most nem csak spontán működik a Wikipédia.
Hanem hogyan?
Kiderül, hogy van ablak nélküli hátsó szobája,
persze átvitt értelemben.
Benne egy csomó ember, aki a napsütésre fittyet hányva
inkább benn van,
és ezt figyeli: az admin hirdetőtábláját,
magát a wikioldalt, melyet bárki szerkeszthet.
A problémáinkat csak fölrakjuk az oldalra.
Ez fölidézi a történelemből
az "egyik átkozott dolog a másik után"-t.
Az első: "Célirányos szerkesztés Andyvphil felhasználó közreműködésével."
Elnézést, Andyvphil, ha jelen van.
Nem foglalok állást.
"Anon megtámad, mert visszavonom a változtatásokat."
A kedvencem: "Hosszú történet."
(Nevetés)
Kiderül, hogy többen keresnek hibát az oldalon,
és többen akarják megoldani,
mint ahány hiba van az oldalon.
Ez tartja felszínen a Wikipédiát.
A Wikipédia állandóan kb. 45 percnyire van
a végleges pusztulástól.
Spamrobotok nyüzsögnek körülötte,
igyekszenek minden szócikket Rolex-hirdetéssé változtatni.
(Nevetés)
A kockafejűek e keskeny mezsgyéje
tartja életben.
Nem mintha ez állás
vagy életpálya lenne,
hanem mert elhivatottság.
Valamiért indíttatva érzik magukat,
mert törődnek vele.
Még csoportokba is verődnek:
pl. Vandalizmus elleni egységbe,
"Civilség, érettség, felelősség"-be,
hogy rendbe rakják az oldalakat.
Elgondolkozhatunk rajta,
hogy ha hétvégi népszerű Star Trek tömegrendezvény lenne,
ki vinné közben a boltot?
(Nevetés)
E jelenségben
(Nevetés)
azt láthatjuk,
hogy mikor a néhai földühödött közlekedésmérnök,
Hans Monderman Hollandiában
és itt Dél-Kensingtonban fölfedezte,
hogy ha pár szabályt, jelet és egyebeket elhagyunk,
akkor ennek eredménye
biztonságosabb környezet lesz, melyben működhetnek az emberek,
és sokkal humánusabbak egymás iránt.
Tudatosul bennük,
hogy cselekedeteikért felelősek.
A Wikipédia ezt fölkarolta.
Talán valaki emlékszik a Star Wars Kidre,
a magát golflabda-szedővel
mint fénykarddal lefilmező szerencsétlen kamaszra.
A film a beleegyezése vagy előzetes tudta nélkül
utat talált az internetre.
Hallatlanul népszerű videó.
Számára teljesen lealázó.
Mivel lexikon-címszószerű,
a Wikipédiának címszót kellett íratnia a Star Wars Kidről.
Minden szócikknek megvan a maga vitaoldala,
és a vitaoldalon
a wikipédiások jól elvitatkozgatnak
pl. azon, föltüntessék-e a szócikkben
a srác igazi nevét.
Mindkét oldal érvei láthatók.
Néhány példa közülük.
Végül úgy döntöttek –
igaz, nem egyhangúlag –,
hogy kihagyják az igazi nevét,
noha a médiában mindenhol kiírták.
De nem gondolták, hogy helyes döntés volt.
Jótett volt.
A Star Wars Kid oldal tetején
mind a mai napig ott a figyelmeztetés:
senki se írja ki a srác nevét az oldalra;
ha mégis, rögtön leszedik.
Azok szedik le, akik nem értettek tán egyet az eredeti döntéssel,
de tiszteletben tartják,
és azon dolgoznak, hogy érvényes maradjon,
mert valaki nagyobban hisznek, mint saját véleményük.
Jogászként mondom, hogy ezek a srácok
törvényt és precedensjogot alkotnak.
Ez nem csak a Wikipédiára korlátozódik.
Blogokban is találkozunk velük.
Ez az egyik 2005-ös Business Week borítója.
Hű! A blogok megváltoztatják az üzletüket.
Tudom, hogy pocsékul néznek ki, de még mennyire pocsékul!
Mindenféle eszement projekttel indulnak.
Ez a kedvenc eszement blogom:
Catsthatlooklikehitler.com, azaz hitlerrehasonlítómacskák.com.
(Nevetés)
Beküldik a macskájuk fényképét,
ha hasonlít Hitlerre.
(Nevetés)
Értem.
Képzelhetik, milyen lehet naponta a négyes számúhoz hazatérni!
(Nevetés)
Aztán látják ugyanazt az eszement dolgot
emberekre alkalmazva.
Ez a blog szerencsétlen képmásoknak szenteli magát.
Ennek a címe: "Idilli rét kerítésráccsal".
Az ott állattetem a nő mögött?
(Nevetés)
Az ember eltűnődik: "Akárhogy is... annak látszik
mögötte."
És ez így megy tovább.
Aztán erre bukkanunk: A kép a tulajdonos kérésére eltávolítva.
Így: A kép a tulajdonos kérésére eltávolítva.
Kiderül, hogy valaki, akit gyaláztak,
írt az oldal gúnyolódó készítőjének.
Nem joggal való fenyegetést, nem kért pénzt, csak annyit írt:
"Hé, nem lehetne...?"
Az meg válaszolt: "Persze, semmi gond."
Meggyőződésem, hogy lehet online architektúrákat létrehozni,
melyekkel a kérések
sokkal könnyebben megoldhatók.
Ezáltal lehetővé válik,
hogy az interneten lévő adatok csupán olyanok legyenek,
melyekre kattintva, melyeket beillesztve, másolva és továbbítva
emberi érzelmeket, törekvéseket,
hatásokat mutatunk ki,
és velük erkölcsi alapon
dönthetjük el, hogyan kezeljük őket.
Sőt, ez szerintem a valóságos világra is kiterjeszthető.
Végül olyan világba juthatunk, amelyben több erkölcsi bíró van,
mindenhol filmeznek minket, tán az internetre is fölkerülünk,
és kis jelvényt viselhetünk e felirattal:
"Tudod, inkább ne".
Akkor megvan a technológia,
amely a fényképezendővel később tudatja,
hogy az illető szívesen megismerkedne vele
még mielőtt a kép nyilvánosságra kerülne;
persze, csak ha ez lehetséges.
A fotós pedig eldöntheti,
hogyan vegye ezt figyelembe.
A valóságos világban efféle szűrést
Pakisztánban láttunk.
Most megvannak az eszközeink, mellyel rendszert építhetünk,
hogy ha valaki efféle szűrést észrevesz, jelenthesse.
Már nem csak: "Nem tudom; nem jutottam oda; nem törődöm vele",
hanem hirtelen a közös lelkiismeret jut szerephez azzal kapcsolatban,
ami zárolva és cenzúrázva van
az interneten.
Technológiáról beszélünk,
amely utánozza az életet utánzó technikát, vagy tán fordítva.
A New York-i egyetem egyik kutatója
mosolygós karton robotocskákat készített,
melyeket motorjuk csak előre hajtott.
Hátukra zászlót erősített,
rajta a kívánt úti céllal.
Ráírta: "Segítsen odajutnom."
Kiengedte őket Manhattan utcáira.
(Nevetés)
Manapság mindent finanszíroznak.
Ez itt több mint 43 emberről készült diagram,
akik segítik a robotot, ha nem tudta magát irányítani,
és útba igazították
a Washington Square Park egyik sarkából
a másikig.
Ez elvezet a harmadik példához, az autóstophoz.
Nem biztos, hogy az autóstopnak vége.
Miért? Ha a Craiglist telekocsi fórumot
Craiglist autóstop-fórumnak neveznénk,
csak az ördögszekér lepné el.
De telekocsi fórumnak hívják, noha egy és ugyanaz.
Miért használják?
Nem tudom. Talán mert azt hiszik, hogy a gyilkosok nem terveznek?
(Nevetés)
Nem, a jó válasz,
hogy ha egyszer átdolgozzuk,
ha egyszer fölhagyunk a megbukott projektekből származó
idejétmúlt elvárásokkal,
amelyek bármi okból is, de szertefoszlottak,
újraéleszthetjük a kedvességet,
amelyet itt a Craiglist képvisel.
Akkor alkalmazhatjuk
pl. ilyesfélére.
Igen, a CouchSurfing.org-ra.
A CouchSurfing.org egy fickó ötlete,
hogy összehozza a távolra utazókat,
akik szívesen aludnának ingyen valaki más heverőjén,
valakinél, aki távol lakik,
és saját heverőjükön is ingyen fogadnának ismeretlen vendéget.
Ragyogó ötlet.
Itt röpköd egy darázs.
Elképesztően sok sikeres heverőszörfölés volt már.
Ha gyanakodnának..., nem, nem volt
a CouchSurfinghez köthető haláleset.
De a jó hírnév rendszere úgy működik,
hogy a heverőszörfölési tapasztalatukat távozás után írják meg.
Így lehet, hogy vannak kiválasztási torzítások.
(Nevetés)
Úgy gondolom,
hogy az internet nem csak egy csomó információ.
Nem főnév. Ige.
Mikor rámegyünk a netre,
ha gondosan és elég tüzetesen figyeljük,
fölfedezzük,
hogy az információ
valamit közöl velünk.
Ezt tegnap már hallottuk.
Démoszthenész mondta: "Haladjunk tovább!"
Köszönöm szépen.
(Taps)