הייתי רוצה להתחיל בלשאול אתכם כמה שאלות.
בבקשה הרימו את היד אם יש לכם סמרטפון.
אוקיי, האם יש מישהו בלי סמרטפון?
הו, אני מצטער. (צחוק)
הרימו את היד אם יש לכם חשבון פייסבוק.
אוקיי, האם יש פה מישהו בלי חשבון פייסבוק?
וואו, אני אדבר יותר לאט. (צחוק)
האם יש מישהו פה שיש לו יותר מחשבון פייסבוק אחד?
אוקיי, מעניין.
מה עם טוויטר? אינסטגרם?
האם אי פעם קניתם משהו באיביי?
אמזון? דיל אקסטרים? עם זה אתם ממש טובים.
האם יש פה מישהו שיש לו ביטקויין?
אוקיי, מעניין.
אוקיי, אחרון. הקשיבו הייטב.
אם הייתם חייבים לבחור בין לבלות שלושה ימים
בלי הסמרטפון שלכם או בלי מברשת שיניים,
מה הייתם בוחרים? (צחוק)
אל תענו, יש מצלמות פה.
מאז שהייתי ילד, הוקסמתי ממחשבים.
אהבתי לפרק אותם ולהרכיב אותם חזרה.
להרכיב אותם חזרה לא תמיד עבד.
ועדיין, למדתי הרבה.
אבל היה צד שלילי לזה, כמו שהייתם מצפים.
חברים, וחברים של חברים, ואפילו ההורים שלהם,
היו מתקשרים אלי ומבקשים,
"יש לך כמה דקות? אני צריך שתתקן לי את המחשב."
זה אף פעם לא לקח כמה דקות.
ושנאתי את העובדה שלמחשבים היו כל כך הרבה בעיות.
יום אחד, החלטתי, "מספיק.
מעכשיו, אני אקח כסף מכל מי שירצה שאני אתקן את המחשב שלו."
למרבה הפלא, זה למעשה עבד.
אנשים התחילו לשלם לי עבור תיקון המחשבים שלהם.
מאותו רגע, אהבתי את העובדה שלמחשבים יש כל כך הרבה בעיות.
(צחוק)
אז בגיל 15, למעשה פתחתי את העסק הראשון שלי
יחד עם חבר מבית הספר.
וזה היה הצלחה גדולה בשבילנו.
לא היינו צריכים יותר לקחת כסף ממהורים.
והתחלנו לתקן מחשבים
ובנקודה מסויימת התחלנו למכור מחשבים.
אבל הדבר הכי מדהים בנוגע לסיפור הזה
הוא שכל כך מעט אנשים הכירו אותו.
זה למעשה הפעם הראשונה שאני חולק את כרטיס הביקור הזה.
צילמתי את התמונה הזו רק לפני ארבעה ימים להרצאה הזו.
אני מהדור האחרון שיודע
איך העולם נראה לפני האינטרנט.
עכשיו, תזכרו, ואני חושב על הילדים של נכדינו.
הם יכירו אותנו כל כך טוב.
אין לי מושג מי היה אבי סבי.
הוא היה יכול להיות כל אחד.
יש כל כך מעט מידע על דורות קודמים.
ורק מעטים קיבלו את הכבוד הגבוה ביותר
שחייהם תועדו.
נכון, מלכים ופילוסופים.
אבל לנו, אנחנו מתעדים את החיים שלנו תוך כדי.
כל 60 שניות, 100 שעות של סרטונים מועלים ליוטיוב.
באותן 60 שניות, בערך 40,000 תמונות מועלות לאינסטגרם.
ו 350,000 ציוצים משותפים.
אז, לדורות עתידיים יהיה כל כך הרבה מידע עלינו,
הם לא ידעו מה לעשות איתו.
הם יוכלו להכיר אותנו כל כך טוב, אבל כך גם כל אחד אחר.
כולל הבוס העתידי שלנו
שאולי יגש לסוג חדש של פסיכולוג,
שיתבקש לקבוע אם אנחנו מתאימים לעבודה אליה ניגשנו.
והוא יעשה את זה בלי לפגוש אותנו בכלל.
פשוט על ידי שיטוט במידע ששיתפנו,
וכן, לפעמים המידע ששכחנו ששיתפנו.
(צחוק)
אין לי תרוץ, אני מצטער.
אף אחד לא צריך לפגוש אותנו כדי להכיר אותנו.
אז לפעמים נמצא אם קיבלנו את העבודה
אפילו לפני שרואיינו.
כמה מוזר שזה נשמע, היום, 75% מהמעסיקים
כבר בודקים פרופילים אישיים של מועמדים
לפני שהם שוכרים אותם.
אחד מתוך שלושה הודו שפסלו מועמד
בגלל מידע שמצאו עליו ברשת.
ואנחנו הופכים אפילו לטובים יותר בשיתוף מידע, נכון?
אז, חברות מדהימות יוצרות כלים נפלאים
שיעזרו לנו לחלוק יותר ויותר מידע.
הן עושות את זה מפני שהן מבינות את הערך הגדול
בלהחזיק כמויות אדירות של מידע אישי, של המידע שלנו.
אנחנו צריכים לחשוב עליהם כמכונה גדולה
שיודעת איך להפוך מידע אישי לרווח.
והן עושות מיליארדים של כסף.
אבל אני רוצה לדבר על סוג שונה של מכונות.
המכונות האלו לוקחות מידע אישי, אותו מידע,
אבל הן מעבירות אותו לביטחון לאומי.
אלה ממשלות וסוכנויות מודיעין.
אז, עם פייסבוק, אנחנו יודעים איך הם מקבלים את המידע.
אנחנו נותנים אותו להם, בחינם.
אבל איך סוכנויות מודיעין מקבלות את המידע?
הוא לא פשוט לאיסוף, נכון?
אבל חכו רגע.
אם מישהו כבר אסף אותו, אולי אנחנו יכולים להשתמש בו.
אז, הרבה מדינות מבינות עכשיו שיש להן תמריץ גדול
לשים מרגל בתוך פייסבוק.
אבל לא רק פייסבוק.
הרבה חברות בסקטור הפרטי הופכות ללא רצונן לכלי משחק
במשחקי הביטחון הלאומי, בקמפיינים של הביטחון הלאומי.
אתם כנראה מזהים את הבחור הזה, נכון?
זה אדוארד סנואדן, שעבד עבור ה NSA.
ה NSA הם הסוכנות לביטחון לאומי.
מה הם עושים שם, בתוך ה NSA?
בעולם המודיעין, הם נקראים יחידת איסוף מודיעין סיגינט.
סיגינט עומד עבור מודיעין אותות.
זה אומר שה NSA,
ממש כמו פייסבוק וגוגל ואחרים,
הם בעסק של איסוף מידע אלקטרוני וניתוחו.
אז, לכל מדינה בעולם יש סוכנות
שאחראית לאיסוף סיגינט.
בארצות הברית זה ה NSA.
אדואר סנואדן עבד שם,
ויום אחד הוא החליט לעשות משהו
שלגמרי שינה את הדרך בה אחננו מדברים על פרטיות.
הוא לקח הרבה מסמכים ופרסם אותם;
הרבה מסמכים מסווגים מתוך ה NSA, ופרסם אותם.
אתם צריכים להבין, שעד הנקודה ההיא,
אנשים בתחום שלי התייחסו ל NSA כאין סוכנות כזו.
כך קראנו להם.
אבל כרגע, יש לנו כל כך הרבה מידע על מה שקורה שם.
אז, אחד הדברים שאדוארד סנואדן
למעשה פרסם, גילה לעולם
את הפרוייקט הסודי סודי סודי הזה, ששמו PRISM.
זה מה שאדוארד סנואדן פרסם.
זה מה שהיה פעם מצגת סודית ביותר.
זה היה כל כך סודי שרק מבחר אנשים בתוך ה NSA
היו מורשים לראות אותה.
כשאנחנו צופים במצגת הזו, אנחנו מבינים שני דברים מדהימים.
הראשון, הם מתכננים מצגות נוראיות ב NSA,
(צחוק)
אי אפשר לסלוח על העיצוב הזה, ברצינות חברה.
הדבר השני שלמדנו הוא מה היא PRISM.
PRISM היא תוכנית איסוף מודיעין,
דרכה ל NSA למעשה היתה גישה לחברות פרטיות,
למידע שנאסף בתוך חברות פרטיות,
כמו מיקרוסופט, יאהו, גוגל, ופייסבוק, סקייפ, יוטיוב ואפל.
ה NSA היה יכול לגשת לחברות האלו
כדי להשיג גישה למידע שלנו.
כמובן שהדברים האלה שאדוארד סנואדן פירסם
יצרו הרבה ביקורת ציבורית סביב ה NSA, נכון?
הציבור לא היה שמח מזה.
אז, מישהו היה צריך לספר את הצד השני של הסיפור.
העבודה נפלה על כתפי הבחור הזה, גנרל קית' אלכסנדר,
שעד לאחרונה היה ראש ה NSA.
אז, העבודה שלו היתה להדגים את התמורות.
אז אם יש לכם פרטיות מצד אחד,
וביטחון לאומי מצד שני,
ואתם רוצים יותר ביטחון לאומי,
אתם צריכים להתפשר על פרטיות. זה העניין.
אז, הוא מנסה לשכנע אותנו שה NSA הם למעשה מכונה יעילה
לשינוי מידע אישי לביטחון לאומי.
איך הוא עשה את זה?
אחד הדברים שהוא עשה,
היה לעלות לבמה בכנס סייבר גדול בלאס וגאס.
הכנס הזה הוא להאקרים ומומחי אבטחה.
ישבתי שם בקהל והקשבתי לו,
והוא אמר על PRISM ותוכניות איסוף מודיעין אחרות
שהן כלי חיוני בעצירת התקפות טרוריסטים אמיתיות.
אוי אלוהים! מה אנחנו צריכים להבין מזה?
מה אנחנו צריכים לקחת מהעובדה שה NSA משתמש במידע הזה
כדי לעצור התקפות טרור?
זו עכשיו האמת הבלתי ניתנת להפרכה שהמידע שיושב
בתוך חברות פרטיות כמו פייסבוק,
הוא מידע קשור מודיעין בעל ערך,
זה סוג המידע שארצות הברית יכולה להשתמש בו
כדי לקדם את אג'נדת הביטחון הלאומי המיושנת שלה.
עכשיו, ל NSA היו חיים די קלים
מפני שכל החברות האלו הן למעשה חברות אמריקאיות,
שיושבות בתוך ארצות הברית.
אז הם היו יכולים לגשת לשופט פדרלי שיוציא צו.
זה מפתח הקסם.
הוא מכריח את כולם להעביר את המידע הזה.
אבל מה רוסיה יכולה לעשות
מה סין יכולה לעשות?
מה כל מדינה בעולם יכולה לעשות?
כל סוכנות מודעין בעולם
רוצה את המידע שיושב בפייסבוק וחברות אחרות.
אם ארצות הברית יכולה לעצור התקפות טרוריסטים
בשימוש במידע הזה,
כולם יכולם להשתמש במידע הזה.
אל תטעו.
זה לא שאלה של אם הם יקבלו אותו.
זו שאלה של איך ומתי.
הם יכולים למעשה לנסות לגשת לשופט פדרלי,
נכון, השופט הפדרלי האמריקאי.
זה לא יעזור, אבל זה אולי ישעשע אותו מאוד.
אז יש בעיקרון שתי דרכים לעשות את זה.
אחת, הם יכולים לנסות לפרוץ לפייסבוק,
שזה לא דבר פשוט לעשות.
תאמינו לי. (צחוק)
הדבר השני שהם יכולים לעשות,
זה לשים מרגל בתוך פייסבוק,
כך שהוא יספק להם את המידע שהם צריכים.
ובכן, כשאנחנו חושבים על מרגל בתוך פייסבוק,
זה כנראה לא המרגל עליו אנחנו חושבים.
הוא יותר דומה לזה. (צחוק)
זה מוזר לחשוב על מרגלים בחסות מדינות
בתוך חברות פרטיות, בתוך חברות מסחריות.
אבל יש מספר סיבות שעושות את זה קל יותר.
ראשית, זה הרבה יותר קל לקבל עבודה בתוך פייסבוק מאשר ב NSA,
מבחינת אישור בטחוני.
העניין השני הוא שהסיכון נמוך יותר.
להיות מרגל בפייסבוק זה לא מסוכן כמו
להיות מרגל בתוך ה NSA.
ושלישית, בעבר, אם רציתם להיות מרגלים טובים,
אם רציתם לשכור מרגל טוב, רציתם את הבחור הזה.
זה הבחור שידע הכל, נכון?
רציתם מישהו שיהיה בכיר ככל האפשר בתוך הארגון
אבל היום, בדור המידע,
האנשים שבעצם יש להם את הכוח הם האנשים האלה,
האנשים שמתעסקים בזה, המהנדסים, צוות התמיכה.
לאנשים האלה יש גישה לא מוגבלת למידע.
זה מה שאתם רוצים.
זה הופך את החיים שלכם לקלים בהרבה,
אם אתם רוצים לשים מרגל בתוך חברה מסחרית.
ואז העלילה מסתבכת,
מפני שיש הרבה חברות אחרות שמחזיקות מידע בעל ערך.
לדוגמה, אתם אולי תשימו מרגל בתוך מפעיל סלולרי.
והוא יאזין לשיחות הטלפון שלכם,
ואולי יהיה מסוגל להגיד איפה אתם בכל רגע נתון.
אתם אולי תרצו לשים מרגל בתוך חברת כרטיסי אשראי.
הוא ידע הכל על כולם
בעודו בתוך חברת כרטיסי אשראי,
ולפעמים, את הסודות הכי עמוקים שלכם.
ויש הרבה חברות אחרות
שמחזיקות מידע בעל ערך למודיעין.
אז, לאן אנחנו הולכים מפה?
מישהו פרץ למצגת שלי.
(צחוק)
עבודה טובה חברה.
לאן אנחנו ממשיכים מפה?
אנחנו חייבים להבין שהיום,
חברות מסחריות למעשה טובות יותר באיסוף מידע
מסוכנויות המודיעין.
חברות כמו פייסבוק וגוגל טובות יותר באיסוף המידע שלנו
מסוכנויות המודיעין עצמן.
זה מדהים.
חשבו על מנגנון זיהוי הפנים של פייסבוק.
זה כלי מדהים למרגלים.
אתם מכירים את המנגנון הזה?
זה אומר שאתם יכולים לקחת תמונות של החברים שלהם
ופייסבוק יתייג אותם אוטומטית.
הוא יזהה את החברים שלכם ויתייג אותם אוטומטית.
אז אם אתם מרגלים, תוכלו ליצור את המצלמה המדהימה הזו,
ולעמוד מחוץ לסוכנות סודית,
ולצלם תמונות של אנשים שיוצאים
ומייד לקבל את השמות שלהם ואת שמות חברייהם,
מהם הסודות הכי עמוקים שלהם, ואיפה הם יהיו.
פייסבוק הוא מקום חלומי למרגלים.
אתם יכולים לראות כמה המרגל שמח.
אז לאן אנחנו הולכים מפה?
האם אנחנו צריכים לחנך את הילדים שלנו להשתמש רק באפליקציות
שנעשו על ידי מדינות שנחשבות ידידותיות?
או שאנחנו צריכים פשוט לקבל את העובדה שאנחנו חיים בעולם
שאין בו סודות?
מה שאנחנו יכולים להיות בטוחים בו זה ששום דבר הוא לא בחינם.
באינטרנט שום דבר הוא לא בחינם.
אנחונ משלמים או בכסף או בפרטיות שלנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)