Jag är här idag för att prata med er om ett väldigt kraftfullt litet ord,
ett som folk gör nästan vad som helst
för att undvika att bli.
Miljardindustrier blomstrar
tack vare skräcken för det,
och de av oss som odiskutabelt är det
är utlämnade till att ta oss genom en obarmhärtig storm som omger det.
Jag vet inte om ni har lagt märke till det,
men jag är fet.
Inte på det där viskar-bakom-min-rygg-sättet,
inte heller det till synes harmlösa knubbig eller kramgo.
Jag är inte ens av den mer sofistikerade yppiga eller kurviga sorten.
Låt oss inte linda in det.
Jag är stora-bokstäver-F-E-T-fet.
Jag är elefanten i rummet.
När jag gick ut på scenen
kanske några av er tänkte,
"Åå, det här kommer bli hysteriskt roligt,
för alla vet
att feta människor är roliga."
(Skratt)
Eller så tänkte ni kanske, "Varifrån får hon självförtroendet?"
För en självsäker, fet kvinna är nästan otänkbar.
De modemedvetna i publiken
tänkte kanske på hur fantastisk jag ser ut
i den här Beth Ditto-klänningen -
(Jubel)
tack så mycket.
Medan några av er kanske tänkte,
"Hmm, hon skulle ju se så mycket smalare ut i svart."
(Skratt)
Ni undrade kanske, medvetet eller inte,
om jag har diabetes, eller en partner,
eller om jag äter kolhydrater efter kl 19.
(Skratt)
Du oroade dig kanske över att du åt kolhydrater efter kl 19 igår,
och tänkte att du verkligen borde förnya gymkortet.
Dessa bedömningar är lömska.
De kan riktas till individer och grupper,
och också riktas till oss själva.
Detta tankesätt kallas fettfobi.
Precis som alla former av systematiskt förtryck,
är fettfobi djupt rotat i komplexa strukturer
som kapitalism, patriarkat och rasism,
vilket kan göra det väldigt svårt att se,
och än svårare att utmana.
Vi lever i en kultur
där man, om man är fet, ses som en dålig person -
lat, girig, ohälsosam, oansvarig
och moraliskt tvivelaktig.
Och vi tenderar att se magerhet
som något universellt gott -
ansvarsfullt, framgångsrikt,
kontroll över vår aptit, våra kroppar och våra liv.
Vi ser dessa tankar om och om igen
i media, i allmänna folkhälsopolicys,
på läkarmottagningen,
i vardagliga konversationer
och i våra egna attityder.
Vi kan till och med skuldbelägga feta människor
för den diskriminering de möter,
för när allt kommer omkring, om vi inte gillar det så kan vi ju banta.
Enkelt.
Partiskheten mot fett har blivit så integrerad, så genomgående
i hur vi värderar oss själva och andra
att vi sällan ifrågasätter
varför vi hyser ett sånt förakt för kraftiga människor
och varifrån det föraktet kommer.
Men vi måste ifrågasätta det,
för det enorma värde vi lägger i hur vi ser ut,
påverkar var och en av oss.
Och vill vi verkligen leva i ett samhälle
där människor förnekas sin grundläggande mänsklighet
om de inte ställer upp på
nån godtycklig variant av vad som är accepterat?
När jag var sex år,
lärde min syster ut balett till ett gäng småflickor i vårt garage.
Jag var en fot längre och en fot bredare än de flesta i gruppen.
När vi skulle göra vårt första uppträdande,
var jag så uppspelt över att få ha på en rosa balettkjol, en tutu.
Jag skulle glittra.
De andra flickorna gled enkelt i sina lycra- och tyllkreationer,
men ingen av kjolarna var stor nog för att passa mig.
Jag var fast besluten att inte bli exkluderad från uppträdandet,
så jag vände mig till min mamma
och sa, högt så att alla hörde,
"Mamma, jag behöver ingen tutu.
Jag behöver en fourfour."
(Skratt)
Tack, mamma.
(Applåder)
Och fastän jag inte insåg det då,
att jag hävdade min plats i min fantastiska fourfour,
var det första steget mot att bli en radikal fettaktivist.
Jag säger inte att hela den här kroppskärleksgrejen
har varit en enkel resa längs en glittrande väg av självacceptans
sedan den där dagen.
Långt därifrån.
Jag lärde mig snart att leva utanför normen,
kan vara frustrerande och isolerande.
Jag har tillbringat de senaste 20 åren med att avprogrammera dessa budskap,
och det har varit en berg- och dalbana.
Jag har blivit öppet utskrattad, hånad från passerande bilar
och fått höra att jag har vanföreställningar.
Jag får också leenden från främlingar
som förstår vad som krävs för att gå längs gatan
med lätta steg och huvudet högt.
(Jubel)
Tack.
Och genom allt har den där ilskna sexåringen funnits med mig,
och hon har hjälpt mig stå framför er idag
som en fet person som inte ber om ursäkt,
en person som helt enkelt vägrar ställa upp
på den dominerande bilden
av hur jag borde ta mig genom världen i den här kroppen.
(Applåder)
Och jag är inte ensam.
Jag är del av en internationell grupp människor
som väljer att, snarare än att passivt acceptera
att våra kroppar är, och troligen alltid kommer vara stora,
vi väljer aktivt att frodas i våra kroppar som de är idag.
Människor som hedrar vår styrka och arbetar med, inte emot,
våra uppfattade begränsningar,
människor som värderar hälsa
som något mycket mer holistiskt
än siffror i en förlegad BMI-tabell.
Istället värderar vi mental hälsa, egenvärde och hur vi känner oss
som vitala aspekter av vårt allmänna välmående.
Människor som vägrar tro att livet i dessa feta kroppar
stoppar en från något alls.
Det finns läkare, akademiker och bloggare
som har skrivit otaliga volymer
om de många sidorna av detta komplexa ämne.
Det finns fatshionistas som återtar sin kropp och sin skönhet
genom att ha på sig fatkinis och korta tröjor,
och visa den hud som vi alla lärt oss att dölja.
Det finns feta idrottare
som springer maraton, lär ut yoga eller utövar kickboxning,
med långfingret stadigt pekande mot normen.
Dessa människor har lärt mig att radikal kroppspolitik
är motgiftet mot vår kroppsskammande kultur.
För att vara tydlig, jag säger inte att folk inte ska förändra sina kroppar
om det är det de vill göra.
Att återta sig själv kan vara en av de finaste självälskande handlingarna,
och det kan se ut på en miljon olika sätt,
från frisyrer till tatueringar till plastikkirurgi
till hormoner till operation och ja, till och med viktnedgång.
Det är enkelt: det är din kropp,
och du bestämmer vad som är bäst för den.
Mitt sätt att delta i aktivism
är att göra allt sånt som vi fetton inte ska göra,
och det finns mycket sånt,
jag bjuder in andra att vara med och så gör jag konst av det.
Den röda tråden genom det mesta av detta,
har varit att återta de utrymmen som ofta är förbjudna för stora kroppar,
från modevisningar till dansklubbar,
från offentliga simbassänger till framstående dansscener.
Att återta utrymmen tillsammans ger inte bara ett starkt konstnärligt budskap,
utan är också ett radikalt sätt att bygga gemenskap.
Detta var tydligt med "AQUAPORKO!" -
(Skratt)
det feta, kvinnliga konstsimlag
som jag startade med en grupp vänner i Sydney.
Effekten av att se ett gäng trotsiga, feta kvinnor
i blommiga badmössor och baddräkter,
som utan bekymmer viftar med benen i luften,
ska inte underskattas.
(Skratt)
Genom min karriär har jag lärt mig att feta kroppar automatiskt är politiska,
och feta kroppar som inte ber om ursäkt
kan förbluffa människor.
När regissören Kate Champion,
vid det erkända dansteaterkompaniet
Force Majeure,
bad mig vara konstnärlig partner
i ett verk med bara feta dansare,
kastade jag mig bokstavligen över möjligheten.
Och jag menar bokstavligen.
"Nothing to Lose" är ett verk skapat i samarbete med kraftiga artister
som använde sina upplevda erfarenheter
för att skapa ett verk lika varierat och äkta som vi alla är.
Och det var så långt ifrån balett som du kan tänka dig.
Själva idén med ett fett dansverk av ett så erkänt danskompani
var, milt uttryckt, kontroversiell,
för inget liknande hade nånsin gjorts på konventionella dansscener förut,
någonstans i världen.
Folk var skeptiska.
"Vad menar du, 'feta dansare?'
Typ, storlek 38 eller 40-fet?
Var fick de sin dansutbildning?
Är de uthålliga nog för en hel föreställning?
Men trots tvivlen,
blev "Nothing to Lose" slutsåld på Sydney Festival.
Vi fick strålande recensioner, turnerade,
vann priser och blev omskrivna på fler än 27 språk.
Dessa otroliga bilder av våra dansare sågs runtom i hela världen.
Jag har tappat räkningen på hur många gånger folk av alla storlekar
har sagt till mig att föreställningen förändrat deras liv,
hur den hjälpte dem förändra attityden
till sina egna och andras kroppar,
och hur den fick dem att ifrågasätta deras egna fördomar.
Men verk som trycker på folks knappar
är förstås inte utan belackare.
Jag har fått höra att jag glorifierar fetma.
Jag har fått våldsamma mordhot
och hat för att jag vågar göra verk som fokuserar på fetas kroppar och liv
och behandlar oss som värdefulla människor med viktiga historier att berätta.
Jag har till och med kallats
"fetmaepidemins IS" -
(Skratt)
en kommentar som är så absurd att den blir rolig.
Men det visar också på paniken,
den bokstavliga fasa
som fettskräcken kan väcka.
Det är denna skräck som föder bantningsindustrin,
som hindrar så många av oss från att sluta fred med våra egna kroppar,
för att vi väntar på efter-bilden
innan vi verkligen börjar leva våra liv.
För den verkliga elefanten i rummet är fettfobi.
Fettaktivism vägrar att ställa upp på denna rädsla.
Genom att förespråka självbestämmande och respekt för oss alla,
kan vi förändra samhällets motvilja att omfamna mångfald,
och börja hylla alla de otaliga sätt som finns att ha en kropp.
Tack.
(Applåder)