Šiandien esu čia ir noriu pakalbėti apie vieną labai galingą, mažą žodį,
tokį, dėl kurio žmonės padarytų bet ką,
kad tik netaptų tuo.
Milijardų dolerių pramonės klesti
iš žmonių baimės šiam dalykui,
ir tie, kurie neabejotinai yra tokie,
yra palikti valdyti negailestingą audrą,
supančią tai.
Nesu tikra, ar kažkas iš jūsų pastebėjo,
bet aš esu stora.
Ne ta iš mažųjų raidžių, apkalbėta man už nugaros,
ar matomai nekenksmingai putli, meili.
Aš netgi nesu moderni, geidžiama ir gracinga.
Nepasaldinkime šito.
Aš esu raidžių S-T-O-R-A rūšies stora.
Aš esu tasai dramblys kambaryje.
Kai aš išėjau į sceną,
kai kurie iš jūsų galbūt galvojote,
„Aww, šičia bus linksma,
nes visi žino, jog stori žmonės yra juokingi.“
(Juokas.)
Arba jūs svarstėte, „Iš kur ji gavo tokį pasitikėjimą savimi?“
Pasitikinti savimi stora moteris yra beveik neįsivaizduojama.
Mada susidomėję žmonės auditorijoje
galbūt pagalvojo, kaip aš nuostabiai atrodau
vilkėdama šią Beth Ditto suknelę
(Plojimai.)
Labai ačiū.
Tuo tarpu kai kurie galėjote pagalvoti,
„Hmm, juoda spalva būtų galėjusi daug labiau paliekninti.“
(Juokas.)
Galbūt jūs pagalvojote, sąmoningai ar ne,
kad aš turiu diabetą, arba partnerį,
arba kad valgau angliavandenius po 7 vakaro
(Juokas.)
Jūs galbūt jaudinotės, kad valgėte angliavandenius po 7 vakaro
ir kad tikrai derėtų atnaujinti savo sporto salės narystę.
Tokie kitų žmonių vertinimai yra užmaskuoti.
Jie gali būti nukreipti prieš individus ar grupes,
jie taip pat gali būti nukreipti prie mus pačius.
Ir šitoks galvojimo pobūdis yra žinoma kaip storumo fobija.
Kaip bet kokia sistemingos priespaudos forma,
storumo fobija yra giliai įsišaknijusi kompleksinėse struktūrose,
kaip kapitalizme, patriarchate ir rasizme,
ir tai gali būti labai sunku pastebėti,
juolab tam priešintis.
Mes gyvenime kultūroje
kurioje būti storu žmogumi reiškia būti blogu žmogumi –
tinginys, gobšus, nesveikas, neatsakingas
ir moralės požiūriu įtartinas.
Mes esame linkę matyti lieknumą
kaip universalų gėrį –
atsakingas, sėkmingas,
ir kontroliuojantis savo apetitą, kūną ir gyvenimą.
Mes matome šias idėjas vėl ir vėl
žiniasklaidoje, visuomenės sveikatos politikoje,
daktarų kabinetuose,
kasdieniuose pasikalbėjimuose
ir mūsų pačių požiūriuose.
Mes galime netgi kaltinti pačius storus žmones
dėl jų patiriamos diskriminacijos,
nes galiausiai, jeigu mums tai nepatinka, mes tiesiog turėtume mesti svorį.
Lengva.
Šis anti storumo polinkis tapo toks integralus, įsišaknijęs
tame, kaip mes save ir kitus vertiname,
kad mes labai retai klausiame, kodėl niekiname žmones pagal jų dydį
ir iš kur ta panieka yra.
Turime suklusti dėl to,
nes tas ypatingas dėmesys, kaip mes atrodome,
paveikia kiekvieną iš mūsų.
Ir ar mes tikrai norime gyventi visuomenėje,
kur žmonės yra diskriminuojami,
jeigu jie nesutampa su tuometine priimtinumo forma?
Kai aš buvau šešerių metų,
mano sesė mūsų garaže mažų mergaičių grupelę mokydavo baleto.
Aš buvau pėda didesnė ir pėda platesnė už daugelį grupėje.
Kai atėjo laikas mūsų pirmam pasirodymui,
aš buvau tokia susijaudinusi, nes dėvėsiu gražų rožinį tutu.
Aš sužibėsiu.
Kai kitos mergaitės lengvai įlysdavo į savo likras ir tiulio kūrinius,
nei vienas iš tutu nebuvo pakankamai didelis man.
Aš buvau tikra, kad nebūsiu pašalinta iš pasirodymo,
pasisukau į savo mamą
ir pakankamai garsiai, kad visi girdėtų,
pasakiau, „Mama, man nereikia tutu.
Man reikia dvigubai didesnio.“
(Juokas.)
Ačiū, mama.
(Plojimai.)
Nors nesupratau to tuo metu,
reikalaudama sau pačiai erdvės tame didesniame žaviame sijone,
tai buvo pirmas žingsnis tampant radikalia stora aktyviste.
Aš nesakau, kad šis visas kūno-mylėjimo dalykas
buvo lengvas šuolis per spindintį savęs pripažinimo kelią
nuo tos dienos mokykloje.
Visai ne.
Aš greitai sužinojau, kad gyventi tokioj aplinkoje, ką daugelis laiko normalybe,
gali būti žlugdanti ir izoliuojanti vieta.
Savo 20 metų praleidau išpakuojant ir iššifruojant šias žinutes,
ir tai buvo panašu į linksmuosius kalnelius.
Aš buvau viešai išjuokta, užgauliota pravažiuojančių mašinų,
man buvo pasakyta, kad esu didybės maniakė.
Aš taip pat sulaukdavau šypsenų iš nepažįstamų,
kurie žino, ką reiškia norint eiti gatve
pagreitintu žingsniu ir aukštai iškelta galva.
(Džiūgavimas.)
Ačiū.
Ir per visą tą, ta arši šešerių metų mergaitė pasiliko su manimi,
ir ji man padėjo stovėti čia prieš jus šiandien,
kaip neapologetiškas storas žmogus,
žmogus, kuris tiesiog atsisako pritarti
tam dominuojančiam naratyvui,
kaip aš turėčiau judėti pasaulyje su šitokiu kūnu.
(Plojimai.)
Ir aš nesu vieniša.
Aš esu narė tarptautinės žmonių bendruomenės,
kurie pasirenka, o ne pasyviai priima,
jog mūsų kūnai yra ir tikriausiai visada bus dideli,
mes aktyviai pasirenkame tobulėti šiuose kūnuose, kokie yra šiandien.
Žmonės, kurie gerbia mūsų jėgas ir darbą, ir yra ne prieš
mūsų suvokiamus trūkumus,
žmonės, kurie vertina sveikatą,
kaip kažką daug daugiau visaapimančio
negu numerį mūsų pasenusioje KMI diagramoje.
Užuot, mes vertiname psichiką, savivertę ir jautimąsi savo kūnuose,
kaip gyvybiškai svarbų aspektą mūsų visuotinėje gerovėje.
Žmonės, kurie atsisako tikėti, jog gyvenimas šiuose storuose kūnuose
išvis yra koks nors barjeras.
Yra daktarai, akademikai ir blogeriai,
kurie parašė nesuskaičiuojamai knygų,
remiantis įvairiais aspektais apie šią sudėtingą temą.
Yra mados mėgėjų, kurie pataiso savo kūnus ir savo grožį
dėvėdami didelius maudymukus ir trumpas palaidines,
atskleidžiant kūną, kurį mes buvome mokinami slėpti.
Yra storų atletų,
kurie bėga maratonus, moko jogos ar užsiima kikboksu,
viskas padaryta su viduriniu pirštu tvirtai iškeltu esamai pozicijai
Ir šie žmonės mane išmokino, kad radikalaus kūno politika
yra priešnuodis mūsų kūno gėdinimo kultūrai.
Bet noriu aiškiau pasakyti: aš nesakau, jog žmonės neturėtų keisti savo kūnų,
jeigu jie to nori.
Savęs atgavimas gali būti vienas iš gražiausių savimeilės aktų
ir gali atrodyti kaip milijonas skirtingų dalykų,
nuo šukuosenų iki tatuiruočių, iki kūno kontūravimų,
iki hormonų ar chirurgijos ir taip, netgi iki svorio metimo.
Tai yra paprasta: tai tavo kūnas,
ir tu nusprendi, ką su juo geriausia padaryti.
Mano būdas užsiimti aktyvizmu
yra darymas to, ko mes, storuliai, neturėtume daryti,
ir to yra daugybė būdų,
kviečiant kitus žmones prisijungti prie manęs ir tada iš to darant meną.
Pagrindinė gija per didžiąją dalį šio darbo
buvo atsiėmimas erdvės, kuri dažnai yra uždrausta dideliem kūnam,
nuo podiumo iki klubų šou,
nuo viešų baseinų iki pastebimų šokių platformų.
Ir masiškai reikalauti šių vietų nėra vien galingas meninis pareiškimas,
bet ir radikalus bendruomenės kūrimo būdas.
Tai buvo gryna „AQUAPORKO!“ tiesa –
(Juokas.)
– storųjų moterų sinchronizuoto plaukimo komanda,
kurią įkūriau su draugių grupe Sidnėjuje.
Kai pamatai krūvą nepasiduodančių storų moterų
gėlėtose plaukimo kepurėse ir maudymukuose,
nerūpestingai mėtančių savo kojas į orą,
įspūdis tikrai neeilinis.
(Juokas.)
Per savo karjerą aš išmokau, jog stori kūnai yra prigimtinai politiški,
neapologetiški stori kūnai
gali žmones rimtai nustebinti.
Kai režisierė Keitė Champion,
dirbanti garsioje šokio teatro kompanijoje Force Majeure
paprašė manęs būti menine partnere
projekte, kur visi aktoriai būtų storieji šokėjėjai,
aš tiesiogine to žodžio prasme įšokau į šią galimybę.
Ir aš turiu omeny tiesiogiai.
„Nėra ko prarasti“ sukurtas kartu su stambių formų atlikėjais,
kurie pasinaudojo savo gyvenamąja patirtimi,
kad sukurtų darbą, tokį įvairų ir autentišką, kaip mes.
Ir tai buvo daug toliau nuo baleto negu jūs galėjote įsivaizduoti.
Ši prestižinės kompanijos storųjų šokių kūrinio idėja,
švelniai tariant, buvo prieštaringa,
nes nieko panašaus iki tol nebuvo padaryta vyraujančiose šokių scenose
kur nors pasaulyje.
Žmonės buvo skeptiški.
„Ką tu turi omeny, „stori šokėjai?“
Galbūt dydžio 10 ar 12 storumo?
Kur jie treniruojasi šokiui?
Ar turės ištvermės pilnam pasirodymui?“
Nepaisant šio skepticizmo,
„Nėra ko prarasti“ tapo hitu Sidnėjaus Festivalyje.
Mes gavome entuziastingus atsiliepimus, keliavome su pasirodymu,
laimėjome apdovanojimų ir apie mus rašė 27 kalbomis.
Šios nuostabios mūsų šokėjų nuotraukos buvo matomos visame pasaulyje.
Aš jau praradau skaičių, kiek kartų visokio dydžo žmonės
pasakė man, kad šis šou pakeitė jų gyvenimus,
kaip tai padėjo pakeisti jų santykį
su jų pačių ir kitų žmonių kūnais,
ir kaip tai padėjo jiems sugretinti jų pačių nusistatymą.
Žinoma, darbas, kuris stumia žmones į priekį,
neegzistuoja be kritikos.
Man buvo sakyta, jog aš garbinu nutukimą.
Esu gavusi smurtinių mirties grasinimų,
užgauliojimų, kad drįstu užsiimti veikla, centruojant storų žmonių kūnus, gyvenimus,
ir grasinimų mums, kaip nusipelniusiems žmonėms su vertingomis istorijomis.
Buvau pavadinta
„Nutukimo epidemijos ISIS“ –
(Juokas.)
komentaras, toks absurdiškas ir juokingas.
Bet jis parodo ir tą paniką,
tą tiesioginį siaubą,
kurį storumo baimė gali žmonėms sukelti.
Ir tai yra baimė, kuri maitina dietų industriją,
kuri daugelį mūsų skiria nuo susitaikymo su savais kūnais,
kuri verčia mus laukti, kol būsime pakoreguoti,
kuomet nuoširdžiai pradėsime gyventi savus gyvenimus.
Nes tikrasis dramblys šiame kambaryje yra storumo baimė.
Storumo aktyvistas atsisako nuolaidžiauti šiai baimei.
Propaguodami asmeninį apsisprendimą ir pagarbą visiems,
mes galime pakeisti visuomenės nenorą pripažinti įvairovę
ir pradėti švęsti nesuskaitomas daugybes būdų turėti kūną.
Ačiū.
(Plojimai.)