אני כאן היום לדבר איתכם על מילה קטנה ומאוד חזקה,
מילה שאנשים יעשו כמעט הכל
כדי לא להפוך אליה.
תעשיות של מיליארדי דולר משגשגות
הודות לפחד ממנה,
ואלה מאיתנו אשר ללא ספק כאלה
נותרים לנווט בסערה חסרת רחמים
שמקיפה אותה.
אני לא בטוחה אם מישהו מכם שם לב,
אבל אני שמנה.
לא סוג השמנה שממלמלים בשקט מאחורי הגב,
או שמנמנה או מלאה לא מזיקה.
אני אפילו לא מהסוג החושני מתוחכם או בעל קימורים.
בואו לא ננסה להמתיק את זה.
אני סוג השמנה שרושמים באותיות גדולות,
אני הפיל שבחדר.
כשעליתי על הבמה,
חלק מכם אולי חשב,
"הו, זה הולך להיות מצחיק,
"כי כולם יודעים שאנשים שמנים הם מצחיקים."
(צחוק)
או שאולי חשבתם, "איך יש לה ביטחון עצמי?"
מכיוון שאישה שמנה עם ביטחון זה דבר כמעט בלתי ניתן לדמיון.
האנשים בקהל ששמים לב לאופנה
אולי חשבו כמה נפלא אני נראית
בשמלת בת' דיטו –
(קולות עידוד)
תודה רבה לכם.
בעוד שכמה מכם אולי חשבו
"הממ, שחור יכול היה להיות הרבה יותר מרזה."
(צחוק)
יכול להיות שתהיתם, במודע או לא במודע,
אם יש לי סכרת, או בן זוג,
או האם אני אוכלת פחמימות אחרי השעה 7 בערב.
(צחוק)
אולי נהייתם מודאגים שאתם אכלתם פחמימות אחרי 7 בערב אתמול,
ושאתם באמת צריכים לחדש את המנוי שלכם בחדר הכושר.
הדעות השיפוטיות האלה הן ערמומיות.
הן יכולות להיות מופנות לבודדים או לקבוצות,
והן גם יכולות להיות מופנות כלפי עצמינו.
וצורת המחשבה הזו ידועה בשם שמנפוביה.
כמו כל צורה של דיכוי שיטתי,
שמנפוביה מושרשת עמוק במבנים מורכבים,
כמו קפיטליזם,פטריארכיה וגזענות,
וזה יכול להקשות עלינו לראות,
שלא לדבר על לאתגר.
אנחנו חיים בתרבות
בה להיות שמן נתפס כמו להיות אדם רע –
עצלן, חמדן, לא בריא, לא אחראי,
ולחשוד מוסרי.
ואנחנו נוטים לראות ברזון
כאדם טוב בכללותו –
אחראי, מצליח,
ובשליטה על התיאבון, על הגוף והחיים שלנו.
אנחנו רואים את הרעיונות האלה שוב ושוב
במדיה, במדיניות בריאות הציבור,
במשרדי רופאים,
בשיחות היומיום
ובגישה שלנו.
אנחנו אפילו עלולים להאשים אנשים שמנים
באפליה איתה הם מתמודדים,
כי אחרי הכל, אם אנחנו לא אוהבים את זה, אנחנו רק צריכים לרדת במשקל.
פשוט.
ההטיה כנגד שמנים הפכה להיות כל כך אינטגרלית, כל כך טבועה
באיך שאנחנו מעריכים את עצמינו ואחד את השני
שאנחנו לעיתים נדירות תוהים למה יש בנו כזה זלזול באנשים גדולים,
ומאיפה הבוז הזה מגיע.
אבל אנחנו חייבים להטיל ספק בכך,
כי הערך העצום שאנו נותנים לאיך שאנו נראים
משפיע על כל אחד ואחת מאיתנו.
והאם אנחנו באמת רוצים לחיות בחברה
בה נשללת האנושיות הבסיסית מאנשים
אם הם לא עומדים במה שנתפס כמקובל?
אז כשהייתי בת 6,
אחותי נהגה ללמד קבוצת ילדות קטנות לרקוד בלט בגראז' שלנו.
הייתי 30 סנטימטר גבוהה יותר ו30 סנטימטר רחבה יותר מרוב הקבוצה.
כשהגיע הרגע שלנו להופיע בפעם הראשונה,
הייתי כל כך נרגשת ללבוש חצאית טו-טו ורודה.
אני עמדתי לנצוץ.
בזמן ששאר הבנות נכנסו בקלות לבגדי הלייקרה שלהן,
אף לא אחת מחצאיות הטו-טו התאימה לי.
הייתי נחושה לא להיות מחוץ להופעה,
אז פניתי לאמא שלי
מספיק חזק שכולם יכלו לשמוע,
ואמרתי "אמא, אני לא צריכה טו-טו (שתיים-שתיים),
אני צריכה ארבע-ארבע."
(צחוק)
תודה, אמא.
(מחיאות כפיים)
ולמרות שלא זיהיתי את זה בזמנו,
לדרוש מרחב בשבילי ב"ארבע-ארבע" המרהיב הזה
היה הצעד הראשון שלי בדרכי להיות פעילת שומן רדיקלית.
עכשיו, אני לא אומרת שאהבת הגוף הזו
היתה דילוג פשוט בדרך מנצנצת של קבלה עצמית
מאז היום ההוא בשיעור.
רחוק מזה.
מהר מאוד למדתי שלחיות מחוץ למה שנחשב למקובל
עלול להיות מקום מתסכל ומבודד.
ביליתי את 20 השנה האחרונות בפירוק וביטול המסרים הללו,
וזה היה רכבת הרים.
צחקו עליי בגלוי, העליבו אותי ממכוניות עוברות
ואמרו לי שאני הוזה.
אני גם מקבלת חיוכים מזרים
שיודעים מה זה דורש ללכת ברחוב
בהליכה עליזה ובראש מורם.
(קריאות עידוד)
תודה.
ולמרות הכל, אותו העוז שהיה לילדה בת ה-6 נשאר איתי,
והיא עזרה לי לעמוד כאן לפניכם היום
כאדם שמן ולא מתנצל,
אדם שפשוט מסרב לתמוך
בנרטיב הדומיננטי
של איך אני אמורה לנוע בעולם בגוף הזה שלי.
(מחיאות כפיים)
ואני לא לבד.
אני חלק מקהילה בינלאומית של אנשים
שבוחרים, במקום לקבל פסיבית,
שהגוף שלנו גדול וסביר להניח שתמיד ישאר כך,
אנחנו בוחרים מרצון לפרוח בגוף שלנו כמו שהוא היום.
אנשים שמכבדים את הכח שלנו ועובדים עם – לא נגד –
המגבלות הנתפסות שלנו,
אנשים שמעריכים בריאות
כמשהו הרבה יותר הוליסיטי
מאשר רק מספר בטבלת BMI ישנה.
במקום זה, אנחנו מעריכים בריאות מנטלית, ערך-עצמי ואיך אנחנו מרגישים בתוך הגוף שלנו
כהבטים הכרחיים לרווחתינו הכללית.
אנשים שמסרבים להאמין שלחיות בגוף השמן הזה
זה מחסום לדבר כלשהו.
ישנם רופאים, אקדמאיים ובלוגרים
שכתבו אין ספור כתבים
על היבטיו הרבים של נושא מורכב זה.
ישנן נשות אופנה שתובעות בחזרה את גופן ואת יופיין
בכך שהן לובשות בקיני לשמנות וחולצות בטן,
חושפות את הבשר שכולנו למדנו להחביא.
ישנם אתלטים שמנים
שרצים מרתונים, מלמדים יוגה או מתאמנים בקיקבוקס,
הכל נעשה עם אצבע משולשת המורמת בתוקף אל הסטאטוס קוו.
והאנשים האלו לימדו אותי שפוליטיקת גוף קיצונית
היא תרופת הנגד לתרבות השמצת הגוף שלנו.
אבל כדי להיות ברורה, אני לא אומרת שאנשים לא צריכים לשנות את הגוף שלהם
אם זה מה שהם רוצים לעשות.
לתבוע חזרה את עצמך יכול להיות אחד מהמעשים הנפלאים של אהבה עצמית
ויכול להופיע במיליון דרכים שונות,
מתסרוקות שיער, קעקועים, עיצוב גוף
ועד להורמונים, ניתוח וכן, גם ירידה במשקל.
זה פשוט: זה הגוף שלכם.
ואתם מחליטים מה הכי טוב לעשות איתו.
הדרך שלי לעסוק באקטיביזם
היא בעשיית כל הדברים שאנחנו השמנים לא אמורים לעשות,
ויש הרבה כאלה,
להזמין אנשים אחרים להצטרף אליי ואז לעשות אמנות מזה.
המכנה המשותף לכל העבודות הללו
הוא לתבוע מרחבים שלרוב מנועים מגופים גדולים,
ממסלול דוגמנות להופעות מועדון,
מבריכות עירוניות לבמות ריקוד.
ותביעת מרחבים היא לא רק הצהרה אמנותית חזקה,
אלא גם גישה רדיקלית לבניית קהילה.
זה היה כל כך נכון לגבי "אקוואהפורקו!" –
(צחוק)
נבחרת השחייה המסונכרנת השמנה
שהתחלתי עם קבוצת חברות בסידני.
ההשפעה שיש לצפייה בקבוצת נשים שמנות המתריסות
בכובעי רחצה פרחוניים
מנופפות ברגליהן באוויר בלי דאגות
צריכה להיות מוערכת מספיק.
(צחוק)
לאורך הקריירה שלי, למדתי שגוף שמן הוא פוליטי מיסודו,
ושגוף שמן בלתי מתנצל
יכול להדהים אנשים.
כשהבמאית קייט צ'מפיון,
במאית חברת תיאטרון הריקוד "פורס מ'גור",
ביקשה ממני להיות השותפה האמנותית
בפרוייקט בו מככבים רקדנים שמנים,
אני קפצתי על ההזדמנות.
ואני מתכוונת מילולית.
"אין מה להפסיד" הינה עבודה שנעשתה בשיתוף פעולה עם אמני במה גדולים
ששאבו מחוויות העבר שלהן
ויצרו עבודה מגוונת ואותנטית כמו כולנו.
וזה היה הכי רחוק מבלט שאתם יכולים לדמיין.
הרעיון הבסיסי של מופע ריקוד של שמנים שנעשה על ידי חברה יוקרתית שכזו
היה שנוי במחלוקת, בלשון המעטה.
כי דבר כזה לא נעשה לפני כן על במת מחול מקובלת
בשום מקום בעולם.
אנשים היו סקפטיים.
"למה את מתכוונת, 'רקדנים שמנים'?
"כאילו, שמנים מידה 38, 40?
"איפה הם למדו ריקוד?
"יהיה להם כוח להופיע בהפקה באורך מלא?"
אבל למרות הסקפטיות,
"אין מה להפסיד" הפך ללהיט בפסטיבל סידני.
קיבלנו ביקורות נלהבות,
זכינו בפרסים וכתבו עלינו ביותר מ-27 שפות.
התמונה המדהימה הזו של הרקדנים שלנו הופיעה בכל העולם.
איבדתי את הספירה אחר כמות הפעמים בהן אנשים מכל הגדלים
אמרו לי שהמופע שינה את החיים שלהם,
איך הוא עזר להם לשנות את מערכת היחסים שלהם
לגוף שלהם ולגופם של אחרים.
ואיך הוא גרם להם להתעמת עם הדעות הקדומות שלהם.
אבל כמובן, יצירה שלוחצת על כפתורים של אנשים
תמיד מלווה במזלזלים.
נאמר לי שאני מפארת השמנת יתר.
קיבלתי איומי מוות אלימים
והתעללות על כך שהעזתי ליצור דבר שבמרכזו גופם וחייהם של אנשים שמנים
ושמתיחס אלינו כאל בני אדם שווים עם סיפורים ששווה לספר.
קראו לי
"הדאע''ש של מגפת השמנת היתר" –
(צחוק)
הערה כל כך מגוחכת שהיא מצחיקה.
אבל היא גם מדברת אל הפאניקה,
אל הטרור המילולי,
שהפחד מהשמנה יכול לעורר.
זהו הפחד שמאכיל את תעשיית הדיאטה,
שמונעת מרבים מאיתנו להשלים עם הגוף שלנו,
שגורמת לנו לחכות להיות "התמונה שאחרי"
לפני שאנו מתחילים לחיות את חיינו באמת.
כי הפיל האמיתי כאן בחדר הוא ההשמנפוביה.
אקטביזם ההשמנה מסרב לעודד את הפחד הזה.
בקריאה להגדרה-עצמית וכבוד לכולנו,
אנחנו יכולים לשנות את התנגדות החברה לאמץ את המגוון,
ולהתחיל לחגוג את אינסוף הדרכים לחיות בגופינו.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)