Chrisas Andersonas (CA): Buvote fenomenalus matematikas.
Jaunystėje dėstėte Harvardo universitete ir Masačusetso technologijos institute.
O vėliau jus susirado NSA. Ko jie norėjo?
Jimas Simonsas (JS): Nacionalinio saugumo agentūra (NSA)
pati manęs neieškojo.
NSA turėjo centrą Prinstone ir samdė matematikus.
Norėjo, kad nulaužinėtume kodus ir panašiai.
Apie šį centrą buvau girdėjęs. NSA siūlė labai geras darbo sąlygas.
Pusę savo laiko galėjai dirbti sau ir tik pusę reikėjo dirbti jiems.
O mokėjo daug.
Buvo sunku atsispirti.
Nuėjau ir pasiprašiau darbo pats.
CA: Buvote kodų laužytojas... JS: Taip.
CA: Tačiau paskui jus atleido. JS: Tas tiesa.
CA: Už ką?
JS: Už ką?
Mane atleido, nes...
Vyko Vietnamo karas.
Mano pagrindinis bosas buvo šio karo aistringas šalininkas.
Jis išspausdino pagrindinį straipsnį žurnale „New York Times“.
Aiškino, kaip Amerikai laimėti Vietnamo karą.
O man šis karas nepatiko – laikiau jį kvailyste.
Todėl parašiau į „Times“ žurnalą.
Rašiau, kad ne visi Maxwello Tayloro darbuotojai,
jei atsimenat tokį generolą Taylorą,
pasisako už šį karą.
Tuomet išdėsčiau, ką apie šį karą galvoju aš...
CA: Dabar man aišku, kodėl...
JS: O galvojau kitaip nei generolas Tayloras.
Tačiau iš pradžių niekas nieko nesakė.
Tik kai man buvo 29-eri,
pas mus į centrą atėjo toks vaikis iš „Newsweek“ savaitraščio.
Norėjo paimti iš manęs interviu ir sužinoti, ar tebesprendžiu karo dilemą.
Paaiškinau, kad dabar sprendžiu matematines problemas,
o karui pasibaigus, spręsiu NSA užduotis.
Tądien pasielgiau protingai tik po interviu.
Pasakiau apie interviu savo vadovui.
Jis paklausė, apie ką kalbėjom, ir aš išsipasakojau.
Jis pasakė turįs paskambinti Taylorui.
Paskambino. Jų pokalbis truko 10 minučių.
Dar po penkių buvau atleistas.
CA: Aišku. JS: Tačiau tai neišėjo į bloga...
CA: Tiesa. Juk įsidarbinote Stony Brook universitete.
Ėmėte kilti matematinės karjeros laiptais.
Čia jūsų darbo partneris.
Gal galite apie jį papasakoti?
JS: [Shiingas-Shenas] Chernas.
Vienas puikiausių šio šimtmečio matematikų.
Susipažinome, kai Berklyje mokiausi magistrą.
Pasidalinau savo mintimis su Chernu ir Chernui jos patiko.
Ekrane aiškiai matote, kuo užsiėmėm.
Kaip juodu ant balto.
CA: Dviese parašėte žymų mokslinį straipsnį.
Gal galėtumėte kažkaip paaiškinti, apie ką?
JS: Negalėčiau.
(Juokas.)
JS: Galėčiau paaiškinti vienam kitam žmogui...
(Juokas.)
CA: O gal tuomet paaiškintumėt...
JS: Tik nedažnas suprastų.
CA: Minėjot, jei neklystu, kad rašėte apie sferinius kūnus.
Gal nuo jų ir pradėkime?
JS: Galim, bet prieš tai...
Rašiau apie tuos sferinius kūnus, bet pradėkime ne nuo jų.
Čia buvo puikus matematinis straipsnis.
Juo ir aš, ir Chernas buvome labai patenkinti.
Straipsnis net davė pradžią naujai matematikos šakai.
Ji sėkmingai vystoma toliau.
Tačiau įdomiausia, kad straipsnis tiko ir fizikai.
Fizikai! Apie ją neišmanėm nei aš, nei Chernas.
Aš buvau visiškas pradžiamokslis, o Chernas irgi žinojo ne kažką.
Praėjo maždaug 10 metų po šio straipsnio
ir Edwardas Wittenas iš Prinstono pritaikė šį straipsnį stygų teorijai,
Rusijos mokslininkai – kondensuotų medžiagų fizikai.
Šiandien šie vadinamieji „Cherno ir Simonso invariantai“
dažnai sutinkami fizikoje.
Buvo nuostabu.
Nieko neišmanėm apie fiziką.
Nebūčiau pagalvojęs, kad mūsų straipsniu naudosis fizikai.
Tačiau taip jau yra su matematika: niekada nežinai, kur ji nuves.
CA: Neįtikėtina.
Kalbėjom, kaip evoliucija keičia žmonių mąstymą.
Nežinome, ar esame pajėgūs suvokti tiesą.
Jūs sukūrėte matematinę teoriją,
nieko nežinojote apie fiziką,
o po dvidešimties metų su jūsų teorija
galima iš pagrindų apibūdinti materialųjį pasaulį.
Kaip tai įmanoma?
JS: Vienas Dievas težino.
(Juokas.).
Tačiau žymus fizikas [Eugene] Wigneris
parašė esė apie protu nepaaiškinamą matematikos efektyvumą.
Naudojamės matematika kasdieniniame gyvenime.
Visi išmoksta skaičiuoti, matuoti...
Tačiau matematikai nereikia realaus pasaulio.
Tai mums prireikia matematikos pagalbos.
Paimkime bendrąją reliatyvumo teoriją.
Einsteinui į rankas pakliuvo Minkowskio geometrija:
„Eureka! Ji puikiai tiks mano reliatyvumo teorijai.“
Niekada nežinosi.
Sunku paaiškinti.
CA: Prieš mus ekrane – neįtikėtina matematinė savybė.
Apibūdinkite ją.
JS: Prieš jus – kamuolys. Tiksliau – sferinis kūnas,
sudalintas į keturkampius.
Šią savybę pirmasis pastebėjo [Leonhardas] Euleris,
žymusis XVIII-to amžiaus matematikas.
Bėgo laikas ir ši savybė darėsi vis svarbesnė matematikoje:
algebrinėje topologijoje, geometrijoje...
Straipsnis, kurį matėte ekrane, prasidėjo nuo šios savybės.
Šis rutulys turi 8 viršūnes, 12 briaunų, 6 sienas.
Iš viršūnių atėmę briaunas ir pridėję sienas, gausime skaičių 2.
Na, 2 tai 2. Du – gražus skaičius.
Galime sudalinti rutulį ir trikampiais.
Turime 12 viršūnių, 30 briaunų
ir 20 sienų – plokštumų.
Iš viršūnių atėmę briaunas ir prie skirtumo pridėję sienas,
vis tiek gauname skaičių 2.
Kuo beapvyniotume šį rutulį, –
daugiakampiais, trikampiais, trikampiais ir daugiakampiais, –
atėmę iš viršūnių briaunas ir pridėję sienas, gausime skaičių 2.
Štai čia matome kitokį erdvinį kūną.
Toras, dar žinomas kaip spurga.
16 viršūnių, 32 briaunos, 16 sienų.
Atėmę ir sudėję ką reikia, gausime nulį – visada.
Kokiais kvadratais ar trikampiais bedangstytume šį torą, gausime nulį.
Čia vadinamoji Oilerio charakteristika.
Ji – topologinis invariantas.
Tiesiog neįtikėtina.
Dėliok nedėliojęs – rezultatas vienas ir tas pats.
Iš šios charakteristikos, galima sakyti, XVIII-to amžiaus vidury
atsirado šiandieninė algebrinė topologija.
CA: O jūs šią charakteristiką pritaikėte aukštesnių dimensijų teorijai ir kūnams.
Atradote naujus invariantus.
JS: Aukštesnių dimensijų invariantai jau buvo atrasti.
Pontryagino klasės... Tiksliau, Cherno klasės.
Invariantų buvo visokiausių.
Norėjau vienos klasės invariantus suvesti kombinatoriškai.
Kas paprastai nedaroma.
Šitaip gimė šis straipsnis ir atradome naujus invariantus.
Tačiau jei ne ponas Euleris,
kuris parašė apie 70 matematikos knygų
ir turėjo trylika vaikų, –
jis supdavo juos ant kelių rašydamas, –
jei ne ponas Euleris, nežinia, ar turėtume šiuos invariantus.
CA: Dabar jau žinome šį bei tą apie šį nepaprastą matematiką.
Pakalbėkime apie „Renaissance“.
Remdamasis nepaprastuoju matematiku ir savo kodų laužytojo patirtimi NSA,
jūs ėmėte laužyti kodus finansų rinkoje.
Tikriausiai nesivadovavot efektyvios rinkos teorija.
Kažkaip sugebėjote užtikrinti labai puikią investicijų grąžą 20 metų.
Kažkas aiškino, kad stebinote ne vien grąžos dydžiu.
Stebinote aukšta grąža su mažu kintamumu ir rizika.
Apribotos rizikos fondams tas nebūdinga. Po šimts, Džimai? Kaip jums pavyko?
JS: Visų pirma subūriau nuostabių žmonių komandą.
Pasinėriau į prekybą biržoje jau kiek pavargęs nuo matematikos.
Buvau netoli keturiasdešimties, pinigais nesiskundžiau.
Pradėjau prekiauti ir man puikiai sekėsi.
Iš pradžių užsidirbau grynai iš atsitiktinumo.
Bent jau man taip atrodo.
Tikrai nesinaudojau jokiais matematiniais modeliais.
Tačiau po kurio laiko mūsų informacijoje ėmiau įžvelgti šiokią tokią struktūrą.
Pasisamdžiau keletą matematikų ir kartu ėmėmės kurti modelius.
Kaip kadaise Gynybos tyrimų institute.
Sukuri algoritmą ir išbandai jį kompiuteriu.
Veikia? Neveikia?
CA: Pasigilinkime.
Štai čia matome tipišką prekės grafiką.
Pažiūrėjęs pasakyčiau, kad kreivė tai kyla, tai leidžiasi.
Gal matyti šioks toks bendras augimas.
Tačiau vykdyti finansines operacijas, remiantis šia kreive?
Kaip atskirti dėsnius nuo atsitiktinumų?
JS: Seniau, kai naudodavomės tokiais grafikais,
prekės ir valiuta kisdavo kryptingai.
Nebūtinai kaip čia į vieną pusę, o periodais.
Gali pabandyti nuspėti ateitį pagal kreivės 20 dienų kitimą.
Jei pasiseks, užsidirbsi.
Tiesą sakant, ši sistema kadaise veikė.
Veikė ne visada, bet veikė.
Tai uždirbdavai, tai pralošdavai, tai vėl uždirbdavai.
Turėjai tiek dienų, kiek jų metuose, ir per metus šį bei tą užsidirbdavai.
Ši sistema labai elementari.
CA: Tyrinėdavot skirtingus laiko tarpus
ir ieškodavot, ar ateitį leis nuspėti 10 dienų, ar 15 dienų duomenys.
JS: Žinoma. Ieškodavai, kol rasdavai tinkamiausią variantą.
Kintamumo sekimas veikė 7-tuoju dešimtmečiu.
Neprastai veikė ir 8-tajame dešimtmetyje.
Tik ne 9-tajame.
CA: Dėsningumus ėmė matyti visi.
Kaip jums pavyko išsiskirti iš minios?
JS: Išlikome priešakyje griebdamiesi naujų būdų.
Kartais ieškodavom trumpesnio laikotarpio strategijų.
Bet dažniausiai prisirinkdavom nežmoniškus kiekius duomenų.
Tais laikais rašyti tekdavo ranka.
Eidavom į JAV centrinį banką nurašinėti palūkanų normų istorijas.
Tais laikais kompiuteriais jų nepasiekdavai.
Turėjom kalnus duomenų ir nepaprastai sumanius darbuotojus.
Svarbiausi buvo darbuotojai.
Nežinojau, kokius žmones samdyti būtent prekybai rinkoje.
Buvau nusisamdęs kelis brokerius. Vieni uždirbo, kiti – ne.
Nemokėjau iš maklerių susukti verslo.
O kokius mokslininkus samdyti, žinojau.
Mokslui turiu šiokią tokią uoslę.
Mokslininkus ir nusisamdžiau.
Mūsų modeliai pamažu gerėjo, vystėsi, tobulėjo.
CA: „Renaissance“ sukūrėte šį tą nepaprasto.
Sukūrėte kultūrą ir subūrėte darbuotojus, kokių pinigais neišsiviliosi.
Jūsų darbuotojams svarbiausi buvo matematika ir mokslas.
JS: Taip, ir aš taip galvojau, bet...
Vieniems rūpėjo pinigai. CA: Jie užsidirbo kalnus pinigų.
JS: Negaliu sakyti, kad pinigai nerūpėjo nei vienam mano darbuotojui.
Kaip tik manau, kad daugumą atsiviliojau pinigais.
Pinigais ir įdomiu darbu.
CA: Kokį vaidmenį jūsų darbe atliko sistemų mokymasis?
JS: Sakyčiau, pagrindinį.
Peržvelgęs kalnus duomenų, imi kurti įvairius ateities modelius.
Juos bekurdamas, mokaisi ir tobulėji.
Ne visi mūsų modeliai davė vaisių, bet sistema veikė.
CA: Įvairūs ateities modeliai gali būti visiškai nenuspėjami ir chaotiški.
Juk remdavotės viskuo?
Orų prognozėmis, suknelių ilgiu, politinėmis nuomonėmis...
JS: Tik ne suknelių ilgiu.
CA: Tai kuo gi?
JS: Na, viskuo.
Svarbu yra viskas, tik ne apdarų ilgis.
Oras, metinės, ketvirtinės ataskaitos, istorija, informacijos kiekiai...
Tinka viskas, ką gali gauti.
Per dieną surenkame terabaitus informacijos.
Kaupiame ir ruošiame duomenis analizei.
Ieškome anomalijų.
Ieškome...
Juk minėjai, kad efektyvios rinkos teorija yra neteisinga.
CA: Tačiau kaip anomaliją atskirti nuo paprasčiausio atsitiktinumo?
Reikia ieškoti ne anomalijos, o pasikartojančių anomalijų?
JS: Įmanoma anomaliją sumaišyti su atsitiktinumu.
Tačiau duomenų kiekis parodo, kada anomalija nėra atsitiktinumas.
Jeigu anomalija kartojasi, tikriausiai ji – ne atsitiktinumas.
Tačiau su laiku anomalijos blėsta. Čia jos yra, o čia jų nėra.
Turi išlaikyti budrumą.
CA: Daugeliui žmonių šiais laikais apribotos rizikos fondai kelia šoką.
Čia tiek daug pinigų, sutraukta tiek talentingų žmonių.
Ar jūsų negąsdina šie fondai ir finansų industrija bendrai?
Ar ji nėra kaip nevaldomas traukinys, skatinantis ekonominę nelygybę?
Ar turite kokių pagiriamų žodžių apribotos rizikos fondams?
JS: Per pastaruosius ketvertą metų šių fondų veikla nevyko labai sklandžiai.
Mums sekėsi, bet pati fondų industrija nerodė stebuklingų rezultatų.
Kaip žinom, akcijų rinkos augo ir klestėjo, kainos ir pajamų santykis kilo.
Tačiau pastarųjų metų turtai neatkeliavo dėka apribotos rizikos fondų.
Žmonės dažnai klausia manęs, kas yra apribotos rizikos fondas.
Atsakau: „Vienas ir dvidešimt“. Šiandien, tiesa, „Du ir dvidešimt“.
2 % – nekintantis mokestis nuo turto ir 20 % nuo uždirbtos investicinės grąžos.
Priklauso nuo fondo.
CA: Girdėjau, kad taikote aukštesnius tarifus.
JS: Kadaise taikėme aukščiausius tarifus pasaulyje.
Prašome 5 ir 44.
CA: 5 ir 44.
5 % – nekintantis mokestis nuo turto ir 44 % nuo uždirbtos investicinės grąžos.
Ir vis tiek jūsų investitoriai stebuklingai praturtėjo.
JS: Tas tiesa.
Investitoriai putodavo: „Jūs – plėšikai!“
„Tai eikit kitur,“ – sakydavau.
Jie neidavo, nes norėdavo užsidirbti kuo daugiau...
(Juokas.).
Tačiau su laiku mums teko supirkti visas investuotojų akcijas.
Fondo dydis yra ribotas.
CA: Ar nebaisu, kad apribotos rizikos fondai
prisivilioja tuntus puikiausių pasaulio matematikų, kitų ekspertų?
Juk šie žmonės galėtų spręsti daug svarbesnes pasaulio problemas.
JS: Kalbame ne vien apie matematikus. Taip pat samdome astronomus ir fizikus.
Nemanau, kad vertėtų pergyventi.
Ši industrija dar labai maža.
Tiesą sakant, mokslininkams ėmus dirbti finansų rinkoje, pasaulis tik pagerėjo.
Sumažėjo rinkos kintamumas, išaugo likvidumas.
Skirtumai irgi mažėja, nes investoriai jais ėmė prekiauti.
Nesuksiu sau galvos, jei Einšteinai ims atidarinėti rizikos fondus.
CA: Neseniai ėmėtės investuoti į kitą pasiūlos grandį.
Jūsų dėka Amerikoje suklestėjo matematikos mokslas.
Čia jūsų žmona Marilyn – dviese užsiimate filantropija.
Papasakokite plačiau apie šią veiklą.
JS: Viską pradėjo Marilyn.
Štai ir ji – mano gražuolė žmona.
Ji įkūrė labdaros fondą prieš maždaug 20 metų, 1994-aisiais.
Mano galva, buvo 1993-ieji, o Marilyn nuomone – 1994-ieji.
Tad buvo 1993-1994.
(Juokas.).
Įkūrėme fondą, kad būtų lengviau aukoti labdarai.
Buhalterija užsiėmė mano žmona.
Iš pradžių nežinojome, ką remsime, bet ilgainiui apsisprendėme.
Apsisprendėme remti matematiką, mokslą, mokslinius tyrimus.
Juos ir rėmėme.
Prieš maždaug šešerius metus iškeičiau „Renaissance“ į darbą labdaros fonde.
„Math for America“...
Investuojate į Amerikos matematikos mokytojus.
Remiate juos pinigais, organizuojate profesinius kursus.
Siekiate produktyvumo, norite mokytojus įkvėpti darbui.
JS: Teisingai. Netikusių mokytojų nemušame.
Mušimas tik pridarė žalos motyvacijai švietimo sistemai.
Ypač matematikai ir tiksliesiems mokslams.
Mes skatiname pažangius mokytojus, išvedame juos į dienos šviesą.
Remiame juos ir pinigais – 15 000 dolerių per metus.
Mūsų branduolį sudaro 800 matematikos ir tiksliųjų mokslų mokytojų
Niujorko valstybinėse mokyklose.
Jie džiaugiasi tuo, ką daro, toliau dirba mokytojais.
Už metų šių mokytojų bus jau 1000 – 10 % visų Niujorko valstybinių mokyklų.
(Plojimai.)
CA: Džimai, o kaip jūsų parama tyrimams apie gyvybės atsiradimą?
Ką matome ekrane?
JS: Neskubėkime. Ateis laikas ir pasakysiu.
Kaip atsirado gyvybė yra labai įdomus klausimas.
Tiesą pasakius, klausimų yra du, o ne vienas.
Kaip geologija nuvedė mus iki biologijos? Tai yra, kaip atsiradome?
Paskui, iš ko išaugome? Jei iš medžiagos, tai kokios?
Šie du klausimai yra nepaprastai įdomūs.
Kaip vystėsi vingiuotoji kelionė nuo geologijos iki RNR?
Ir kokių medžiagų turėjome po ranka? Turėjome jų daugiau, nei atrodo.
Štai čia matome besiformuojančią žvaigždę.
Kiekvienais metais Paukščių Take su 100 milijardų žvaigždžių
gimsta po dvi naujas žvaigždes.
Nežinau kaip – gimsta ir tiek.
Ir tik po milijono metų jos pilnai susiformuoja.
Taigi, turime apie du milijonus nuolat besivystančių žvaigdžių.
Ši žvaigždė jau beveik baigia formavimąsi.
Aplink ją sukasi begalė šiukšlių – kosmoso dulkės, tas ir anas.
Iš šios žvaigždės gal išaugs nauja saulės sistema...
Bet ne tai svarbiausia.
Šios besivystančios žvaigždės dulkėse aptikta svarbių organinių molekulių.
Ne vien metano, bet ir metanalio bei cianido.
Šias molekules galime vadinti gyvybės pamatais, jos sėklomis.
Galbūt čia nėra nieko nepaprasta.
Galbūt visose visatos planetose pradžioje būna šių molekulių.
Ar tai reiškia, kad bus ir gyvybė? Gal.
Tačiau nežinia, kokia vingiuota bus ši kelionė
nuo pabirų sėklyčių iki pačios gyvybės.
Dauguma šių sėklų nusės ant nederlingų planetų.
CA: Vadinasi, norėtumėte rasti atsakymą į pradžios klausimą.
Norėtumėte sužinoti, kaip viskas vyko.
JS: Labai norėčiau.
Dar norėčiau sužinoti, ar ši kelionė tokia vingiuota ir tokia nepaprasta,
kad kokia bebūtų jos pradžia, be mūsų visatoje daugiau nieko nėra.
Nors aplink mus tiek organinių dulkių, kad tikriausiai nesame visatoje vieni.
Būtų puiku žinoti.
CA: Džimai, prieš porą metų turėjau progą pasikalbėti su Elonu Musku.
Paklausiau, koks jo sėkmės receptas.
Jis atsakė, kad žiūrėjo į fiziką rimtai.
Manau, jūsų požiūriai sutampa.
Jūs visą gyvenimą žiūrėjote į matematiką rimtai.
Iš matematikos susikrovėte turtus ir dabar galite investuoti
į tūkstančių vaikų ateitis Amerikoje ir už Amerikos ribų.
Vadinasi, mokslas veda į tiesą?
Matematika veikia?
JS: Be abejonės. Matematika tikrai veikia.
Tačiau man patiko ir darbas su Marilyn.
Patiko labdara.
CA: Ši mintis mane labai įkvepia...
Žiūrėk į žinias rimtai ir jos atsipirks.
Ačiū jums už šį pokalbį ir jūsų nepaprastą gyvenimą.
Jimas Simonsas!
(Plojimai.)