Zdravo.
Ovo je moje prvo putovanje,
prvi put u životu sam van zidova Gaze.
Tako sam srećna što sam ovde.
(Aplauz)
Oduvek sam želela da budem pilot, da upravljam avionom,
da budem slobodna i letim nebom, da dotaknem nebo.
To se nije desilo.
Jednostavno, živim u Gazi, tamo nema aerodroma.
Sve granice, sa svih strana su zatvorene.
Živimo u jednom od najvećih zatvora u svetu.
Sve što mogu da uradim je prosto da gledam gore u nebo.
Nekih dana smo srećni, ako imamo struju
četiri ili pet sati.
Kad je hladno, ložimo vatru ispred ili na krovovima naših domova.
Ponekad tako spremamo i hranu.
Moj posao u Gazi je da sredim sve za novinare koji dolaze u moju domovinu
da bi ispričali priče o tome šta se dešava u Gazi.
Mnogih jutara sam morala da idem do graničnih oblasti
da bih pokupila novinare.
Ako se bilo šta desi novinaru
ili ako novinar odluči da pokrije priču,
vlada ne želi da mi o tome izveštavamo,
moglo bi nešto loše da se desi.
Kretanje kroz moju državu, pomaganje novinarima,
filmadžijama, ekipama vesti, to je moj posao.
Verujem da moj uspeh dolazi iz građenja veza,
ne samo s novinarima i ekipama vesti,
već i sa zajednicama iz Pojasa Gaze.
Ove zajednice koje ne žele da njihove priče budu ispričane,
nikada nisam posmatrala kao priče ili kao brojeve.
Oni su pre kao i ja, ljudska bića.
Izgradila sam mnogo veza tokom više od 10 godina.
I znate šta?
Ovo mi omogućuje pristup ljudima,
pričama kojima drugi nemaju pristup.
U nekim konkretnim situacijama, osećam, kao žena, da imam veću moć.
Mnogi novinari muškarci iz mog društva
žele da pokriju priču o zavisnosti o drogama u mojoj zemlji.
Problem je počeo izgradnjom tunela Gaza.
Tokom opsade Gaze,
tunelima su isporučivane ljudima osnovne potrepštine
poput hrane, građevinskog materijala i drugih nužnih stvari.
Ali ne više jer ih je egipatska strana potopila vodom
i više nisu funkcionalni.
Droga se krijumčari
i mnogi mladi ljudi su se navukli.
U tradiciji palestinskog društva,
muškarcima je zabranjeno da uđu u neko domaćinstvo.
Pa nijedan novinar muškarac nije mogao da dobije priču.
Ali ja jesam.
Imam divnog supruga,
divnog supruga koji me podržava,
uprkos svim kritikama koje mu društvo upućuje.
On je kod kuće s moje dvoje dece,
a još jedno mi raste ovde.
(Aplauz)
Kad radim, zovem ga na svaka dva sata
i on zna da, ako mu se ne javim,
mora da nazove kontakt osobu,
onoga ko mi je dao pristup priči,
a to je osoba od poverenja.
Jedanput u Gazi,
tokom otmice britanskog novinara Alana Džonstona,
američki časopis mi je tražio
da udesim sastanak sa otmičarima u Gazi, i uradila sam to.
Novinarima koji su pokrivali priču i meni
je traženo da se sretnemo ispred njegovog hotela.
Došli su, pokupili nas u crnom kombiju sa zatamnjenim staklima,
tog dana su nosili maske.
I odvezli su nas daleko, veoma daleko u sred polja.
Uzeli su naše mobilne telefone
i napravili smo intervju s otmičarem na otvorenom, na tom polju.
Toliko me je bilo strah tog dana,
dana koji nikad neću da zaboravim.
Dakle, zašto radim to što radim?
Radim to jer verujem da kad ne bih to radila,
ogroman deo priče o Gazi bi bio izostavljen.
Ima još mnogo priča koje vam mogu ispričati o mojoj zemlji.
I nisu sve loše.
Volim svoju zemlju, uprkos užasnoj situaciji u kojoj živimo -
opsadi, siromaštvu, nezaposlenosti -
ali tu je život.
Imamo ljude koji su sanjari i divne ljude pune energije.
Imamo divnu muziku i sjajnu muzičku školu.
Imamo plesače parkura koji plešu na zgarištima svojih domova.
A Gaza je jedino mesto u arapskom svetu
gde muslimani i hrišćani žive u prisnom bratstvu.
(Aplauz)
Tokom rata,
najteži deo za mene je da napustim kuću rano ujutru,
da napustim decu.
Fotografišem ih svakodnevno
jer nikad ne znam hoću li uspeti da im se vratim.
Biti "fikser" i novinar u Gazi je teško i opasno.
Ali kad čujem zvuk artiljerijske vatre ili zvuk bombardovanja,
prosto se zaletim u njih
jer želim da stignem tamo prva
jer ove priče treba da budu ispričane.
Kad su mi deca bila mala i kad bismo čuli zvuk rata,
govorila bih im da je to vatromet.
Sad su stariji, razumeju.
Imam užasne noćne more
zbog svega čemu sam bila svedok tokom ratnih vremena,
naročito zbog tih beživotnih tela dečice.
Još uvek se sećam devojčice, po imenu Hala.
Jedina je preživela u svojoj porodici.
Njena slika će me uvek pratiti.
Nikad je neću zaboraviti.
Ponosna sam što mogu da stojim ovde i da budem danas ovde sa vama,
ponosna sam što mogu da vam pričam priče, tužne i srećne,
priče o mom malenom kutku sveta, Gazi.
Ponosna sam što sam prva žena fikser koja radi u Gazi.
Smešno je što me u Gazi zovu g. Rambo.
(Smeh)
Nadam se da ću jednog dana biti u prilici da ispričam priče svih drugih žena,
svih drugih neverovatnih žena koje poznajem u mojoj zemlji.
Nadam se da ću jednog dana moći da pomognem drugim ženama u mojoj zemlji
da budu fikseri poput mene.
I naravno da ponekad imam osećaj da ne mogu više da obavljam ovaj posao,
prosto mi je previše svega.
Ali setim se ovih reči:
"Ne ograničavaj svoj izazov, već izazovi svoja ograničenja.
Ne dozvoli drugima da stanu na put tvojim snovima."
Hvala vam.
(Aplauz)