Dobar dan.
Ovo je moje prvo putovanje,
prvi puta u životu nalazim se izvan zidina Gaze.
Presretna sam što sam ovdje.
(Pljesak)
Oduvijek sam htjela biti pilot, upravljati zrakoplovom,
osjećati se slobodnom letjeti nebom, dotaknuti nebo.
Ali to se nikad nije ostvarilo.
Jednostavno, u Gazi, gdje živim, nema aerodroma.
Sve granice su zatvorene.
Živimo u jednom od najvećih zatvora na svijetu.
Sve što mogu je gledati u nebo.
Postoje dani kad smo sretni ako imamo struju
4 ili 5 sati.
Kada je hladno, zapalimo vatru ispred kuće ili na krovu.
Nekada i pripremamo hranu.
Moj posao u Gazi uključuje kompletnu pripremu za novinare koji dođu
ispričati priče o onome što se tamo događa.
Često sam, ujutro, morala ići na granicu
po nekog novinara.
Ako bi se išta dogodilo novinaru,
ili ako novinar odluči pisati o nečemu
o čemu vlada ne želi da se piše,
loše stvari se mogu dogoditi.
Putovati zemljom, pomažući novinarima
redateljima, novinarskim ekipama, je moj radni život.
Vjerujem da je ključ mog uspjeha izgradnja odnosa
ne samo sa novinarima i novinarskim ekipama,
nego i sa zajednicama u pojasu Gaze.
Te zajednice, koje ne žele da se njihove priče objavljuju,
na njih nikad nisam gledala kao na priče ili brojeve.
Kao i ja, oni su ljudska bića.
Izgradila sam mnogo odnosa u 10 godina.
I pogodite što?
To mi daje priliku da dođem do ljudi,
do priča do kojih drugi ne mogu.
U nekim prilikama, osjećam da, kao žena, imam veću moć.
U društvu u kojem živim, mnogi muški novinari
žele pisati o ovisnosti o drogi u mojoj zemlji.
Problem je nastao kada se gradio tunel u Gazi.
Tokom opsade Gaze,
tuneli su donosili ljudima najpotrebnije,
kao što je hrana, materijal za gradnju i ostale potrepštine.
Ali to je prestalo jer ih je egipatska strana potopila,
i više nisu u upotrebi.
Kroz njih se i droga krijumčarila,
i mnogi mladi su postali ovisnici.
Tradicija palestinskog društva nalaže
da muškarci ne smiju ući u kućanstvo.
Stoga, muški novinari nisu mogli istražiti priče tih ljudi.
No ja jesam.
Imam divnog muža,
divnog muža koji me podržava
usprkos kritikama društva.
Sada je kod kuće sa moje dvoje djece,
a još jedno raste ovdje.
(Pljesak)
Kada radim, zovem ga svaka dva sata,
a zna da, ukoliko mu se ne javim,
treba nazvati moju vezu,
onoga koji mi daje pristup priči,
a kojemu vjerujem.
Jednom sam u Gazi,
tokom otmice britanskog novinara, Alana Johnstona,
bila zamoljena od strane američkog časopisa,
da organiziram sastanak sa otmičarima, što sam i učinila.
Novinar koji ih je intervjuirao i ja
smo bili zamoljeni da se nađemo ispred njegovog hotela.
Došli su, pokupili nas u crnom kombiju sa zatamnjenim prozorima,
i nosili su maske taj dan.
Odveli su nas daleko, jako daleko, usred nekog polja.
Uzeli su nam mobitele
I odradili smo intervju sa otmičarem vani, na tom polju.
Bila sam jako uplašena taj dan,
dan kojeg neću nikad zaboraviti.
I, zašto radim to što radim?
Radim to jer sam uvjerena da kad to nebi radila,
velik dio priče o Gazi nebi postojao.
Postoji još priča koje bi vam mogla ispričati o svojoj zemlji.
I nisu sve loše.
Volim svoju zemlju, unatoč groznoj situaciji u kojoj se nalazimo --
opsada, siromaštvo, nezaposlenost --
ali život postoji.
Postoje ljudi sa snovima, i ljudi sa nevjerojatnom energijom.
Imamo divnu glazbu, i izvrsnu glazbenu školu.
Imamo parkour plesače koji plešu u ruševinama svojih domova.
Također, Gaza je jedino mjesto u cijelom arapskom svijetu
gdje muslimani i kršćani žive u velikom bratstvu.
(Pljesak)
Tokom rata,
najteže mi je otići iz kuće rano ujutro,
ostavljajući djecu kod kuće.
Svaki dan ih uslikam
jer nikad ne znam hoću li im se vratiti.
Biti "popravljač" i novinarka u Gazi je teško i opasno.
Ali kada čujem zvuk pucnjave ili bombardiranja,
idem ravno prema njemu,
jer želim tamo biti prva,
jer se te priče moraju ispričati.
Kad su moja djeca bila mala i kad bi čuli zvukove rata,
znala bi im reći da je to vatromet.
Sada su stariji i razumiju bolje.
Imam strašne noćne more
zbog svega što sam vidjela tokom rata,
a posebno beživotna tijela male djece.
Još uvijek se sjećam jedne male curice, zove se Hala.
Ona je jedini član svoje obitelji koji je preživio.
Njena slika će me zauvijek pratiti.
Nikad ju neću zaboraviti.
Ponosna sam što danas mogu ovdje stajati i biti sa vama.
Ponosna sam što vam mogu ispričati priče, kako tužne tako i sretne,
priče o mojem malom uglu svijeta, o Gazi.
Ponosna sam na sebe kao na prvog ženskog "popravljača" u Gazi.
Smiješno je kako su me u Gazi počeli zvati, Gdin. Rambo.
(Smijeh)
Nadam se da ću jednog dana moći ispričati priče o svim ostalim ženama,
svim ostalim nevjerojatnim ženama koje znam u svojoj zemlji.
Nadam se da ću jednog dana moći pomoći ostalim ženama u svojoj zemlji
da budu "popravljači" kao i ja.
Naravno, ponekad osjećam kao da ne mogu više raditi svoj posao,
jednostavno je to previše za mene.
Ali se sjetim ovih riječi:
"Ne ograničavajte svoje izazove, nego izazovite svoje granice.
Ne dopustite drugima da stanu na put vašim snovima."
Hvala.
(Pljesak)