Mes esame žmonijos istorijos lūžio taške,
rūšis, tvyranti tarp žvaigždžių užvaldymo ir savo gimtos planetos praradimo.
Tik per kelis pastaruosius metus stipriai išplėtėme
savo žinias, kaip Žemė veikia visatos kontekste.
NASA'os Kepler misija atrado
tūkstančius galimų planetų aplink kitas žvaigždes,
kas parodo, kad Žemė yra tik viena iš milijardų planetų mūsų galaktikoje.
Kepler yra kosmoso teleskopas,
kuris matuoja smulkius patamsėjimus žvaigždėse, kai prieš jas juda planetos,
tuo uždengdamos truputėlį šviesos, kuri gali pasiekti mus.
Kepler'io duomenys atskleidžia planetų dydžius
ir atstumus nuo jų tėvinės žvaigždės.
Kartu tai leidžia mums suprasti, ar tos planetos mažos ir kalnuotos,
kaip žemės tipo planetos mūsų Saulės sistemoje,
ir kiek šviesos jos gauna is savo saulės.
Taip šie duomenys gali padėti nuspręsti, ar atrastos planetos
būtų tinkamos gyventi.
Deja, tuo tarpu, kai mes atrandame
šį galimai apgyvendinamų pasaulių lobyną,
mūsų pačių planeta dūsta nuo žmonijos svorio.
2014 buvo karščiausi metai istorijoje pagal turimus duomenis.
Ledynai ir jūros ledai, kurie buvo kartu tūkstantmečius
dabar dingsta per kelis dešimtmečius.
Šie planetos mąsto aplinkos pokyčiai, kuriuos mes sukėlėme,
greitai pralenkia mūsų galimybes pakeisti jų kryptį.
Bet aš ne klimato mokslininkė, aš astronomė.
Aš tiriu planetų apgyvenamumą pagal žvaigždžių įtaką,
tikėdamasi rasti visatos vietas,
kur mes galėtume atrasti gyvybę už savo planetos ribų.
Galite sakyti, kad ieškau gero kosminio nekilnojamojo turto.
Kaip kažkas, kas daug dirba su paieškomis gyvenimui visatoje,
galiu pasakyti, kad kuo ilgiau ieškai planetų kaip Žemė,
tuo labiau imi vertinti mūsų pačių planetą.
Kiekvienas šių naujai atrastas pasaulis prašosi palyginti
naujai atrastąją planetą su mūsų taip gerai pažįstamomis,
mūsų Saulės sistemos planetomis.
Pažvelkime į mūsų kaimyną Marsą.
Marsas mažas ir akmeningas, ir nors jis kiek tolėliau nuo Saulės,
galėtų būti laikomas galimai apgyvendinamu pasauliu,
jei būtų atrastas misijos kaip Kepler.
Ir tikrai, įmanoma, kad Marsas buvo apgyvendinamas seniau,
ir iš dalies dėl to mes juo taip domimės.
Mūsų robotai, kaip Curiosity, ropoja jo paviršiumi,
ieškodami rakto į gyvybės, kaip mes ją suvokiame, kilmę.
Orbitiniai palydovai, kaip MAVEN misija, ima Marso atmosferos mėginius
bandydami suprasti, kaip Marsas galėjo prarasti apgyvenamumą.
Privačios kosmoso skrydžių bendrovės dabar siūlo ne tik trumpus skrydžius į kosmosą,
bet ir neįtikėtiną galimybę gyventi Marse.
Ir nors Marso vaizdai
primena mūsų gimtojo pasaulio dykumas,
vietas, kurios mūsų vaizduotėje siejamos su tyrinėjimu ir ribų peržengimu,
palyginus su Žeme
Marsas yra gana baisi vieta gyventi.
Pagalvokite, iki kokio lygio mes nesame apgyvendinę
dykumų mūsų pačių planetoje,
vietų, kurios palyginus su Marsu, yra tiesiog puikios.
Net sausiausiose aukščiausiose Žemės vietose
oras saldus ir kupinas deguonies,
iškvėptas drėgnųjų miškų už tūkstančių mylių.
Man neramu, kad susidomėjimas galimybe kolonizuoti Marsą ir kitas planetas
kartu nešasi ilgą tamsų šešėlį:
kai kurių žmonių galvojimas,
kad Marsas mus išgelbės nuo pačių sukelto sunaikinimo
vienintelės mūsų žinomos tikrai gyvybei palankios planetos, Žemės.
Kad ir kiek mėgčiau tarpplanetinius tyrinėjimus,
aš tvirtai nepritariu šiai idėjai.
Yra tiek puikių priežasčių keliauti į Marsą,
bet kai kas nors sako, kad Marsas yra atsarginis kelias žmonijai,
tai tas pats kaip Titaniko kapitonas, sakantis, kad tikroji šventė
bus vėliau gelbėjimosi laivuose.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Ačiū.
Bet tarpplanetinių tyrinėjimų ir planetos išsaugojimo tikslai
vienas kitam neprieštarauja.
Ne, iš tiesų abi pusės turi tą patį tikslą:
suprasti, išsaugoti ir pagerinti gyvenimą į ateitį.
Ekstremalios mūsų pasaulio vietovės yra svetimų pasaulių vaizdai.
Jos tik arčiau žemės.
Jei galime suprasti, kaip kurti ir išlaikyti apgyvendinamas erdves
iš pavojingų, neapgyvendinamų vietų čia, Žemėje,
galbūt galėtume tuo pačiu išsaugoti savo pačių aplinką
ir judėti tolyn.
Palieku jus su minties bandymu:
Fermi paradoksu.
Prieš daug metų fizikas Enrico Fermi paklausė: atsižvelgiant į tai,
kad mūsų visata gyvuoja labai ilgai
ir mes manome, kad joje daug planetų,
jau turėtume būti aptikę gyvų ateivių.
Tad kurgi jie?
Na, vienas galimas atsakymas į paradoksą
yra tai, kad civilizacijoms tampant technologiškai galinčiomis
bandyti gyventi tarp žvaigždžių,
jos pamiršta, kaip svarbu
saugoti gimtuosius pasaulius, kurie leido joms pradėti savo vystymąsi.
Nesąmonė galvoti, kad tarpplanetinė kolonizacija savaime
mus išgelbės nuo mūsų pačių,
bet planetų išlaikymas ir tarpplanetiniai tyrimai
gali veikti drauge.
Jei tikrai tikime savo mokėjimu
paruošti nepalankius Marso plotus žmonijos apgyvendinimui,
tada turėtume atlikti daug paprastesnę užduotį –
išlaikyti Žemės palankumą gyvybei.
Ačiū.
(Plojimai.)