Mi smo na prekretnici ljudske povijesti,
vrsta smo koja osvaja zvijezde, a gubi planet koji zovemo dom.
U samo nekoliko prošlih godina dobili smo nova saznanja
kako se Zemlja uklapa u kontekst svemira.
NASA-ina Keplerova misija otkrila je
tisuće potencijalnih planeta oko drugih zvijezda
što nam govori da je Zemlja samo jedna od milijardu planeta u našoj galaksiji.
Kepler je teleskop u svemiru
koji mjeri suptilno zatamljenje zvijezda kada planeti prođu ispred njih,
sprečavajući malo tog svijetla da dođe do nas.
Keplerovi podatci otkrivaju veličinu planeta
kao i njihovu udaljenost od njihove matične zvijezde.
Zajedno nam to pomaže u razumijevanju jesu li planeti maleni i stjenoviti,
kao terestički planeti u našem Sunčevom sustavu,
i također koliko svjetla prime od roditeljskog sunca.
Zauzvrat, to nam otkriva jesu li planeti koje smo otkrili
naseljivi ili ne.
Nažalost, u isto vrijeme kako otkrivamo tu riznicu blaga
potencijalno naseljivih planeta,
naš vlastiti planet propada pod teretom čovječanstva.
Godina 2014. bila je najtoplija godina prema mjerenjima.
Ledenjaci i morski led koji su bili tu tisućljećima
sada nestaju za samo par desteljeća.
Te okolišne promjene na razini cijelog planeta koje smo mi pokrenuli
napreduju brže nego naša sposobnost da promijenimo njihov tijek.
Ali ja nisam znanstvenik koji se bavi klimatologijom, ja sam astronomkinja.
Proučavam naseljivost planeta pod utjecajem zvijezdi
s nadom da ćemo pronaći mjesto u svemiru
gdje bi mogli otkriti život izvan našeg planeta.
Mogli biste reći da tražim izbor izvanzemaljskih nekretnina.
Kao netko tko je duboko u potrazi za životom u svemiru,
mogu vam reći da što više tražite planete nalik Zemlji,
sve više cijenite svoj vlastiti planet.
Svaki od tih novih svijetova nudi usporedbu
između novootkrivenog planeta i planeta koje najbolje poznajemo:
planeta našeg Sunčevog sustava.
Uzmimo u obzir našeg susjeda, Mars.
Mars je mali i stjenoviti, i iako je dalje od Sunca,
moguće ga je uzeti u obzir kao potencijalno naseljiv planet
ako bi ga našli u misiji Kepler.
Zaista, moguće da je Mars bio naseljiv u prošlosti,
i djelomično zato toliko proučavamo Mars.
Naši roveri, poput Curiosity, puzaju po njegovoj površini,
grebući za dokazima izvora života kakvog mi znamo.
Sateliti poput misije MAVEN uzimaju uzorke Marsove atmosfere,
pokušavajući razumjeti kako je možda Mars izgubio naseljivost u prošlosti.
Tvrtke za privatne letove u svemir ne nude samo kratko putovanje u bliski svemir
nego razmatraju mogućnost življenja na Marsu.
Iako ta Marsovska prostranstva
podsjećaju na pustinje našeg doma,
mjesta koja su u našoj mašti povezujemo s pionirskim duhom i pomicanjem granica,
u usporedbi sa Zemljom,
Mars je poprilično loše mjesto za život.
Razmotrite samo činjenicu da nismo kolonizirali
pustinje vlastitog planeta,
mjesta koja su bujna u usporedbi sa Marsom.
Čak i na najsušim, najvišim mjestima na Zemlji,
zrak je sladak i bogat kisikom
stvoren tisuće kilometra dalje u prašumama.
Brinem se da uzbuđenje oko koloniziranja Marsa i drugih planeta
povlači sa sobom dugu, tamnu sjenu:
implikacije i vjerovanje nekih
da će Mars biti tamo da nas spasi od samouništenja
jedinog naseljivog planeta kojeg znamo, Zemlje.
Koliko god volim međuplanetarna istraživanja,
uopće ne podržavam tu ideju.
Postoji mnogo izvrsnih razloga zašto otići na Mars,
ali ako vam itko govori da će Mars spasiti čovječanstvo
to je isto kao da kapetan Titanika kaže da prava zabava
tek slijedi u čamcima za spašavanje.
(Smijeh)
(Pljesak)
Hvala.
Ali ciljevi međuplanetarnih istraživanja i očuvanja planeta
nisu oprečni.
Nisu, i zapravo su dvije strane istog cilja:
shvatiti, očuvati i poboljšati život u budućnosti.
Ekstremni okoliš našeg planeta su izvanzemljska prostranstva.
Samo su bliže doma.
Ako bi mogli razumjeti kako stvoriti i održavati naseljiva mjesta
na neprijateljskim, nenaseljivim mjestima ovdje na Zemlji,
možda bi tada mogli ujedno i spasiti vlastiti okoliš
i maknuti se iz njega.
Završavam sa zadnjim misaonim eksperimentom:
Fermijevim paradoksom.
Prije puno godina, fizičar Enrico Fermi se pitao, uzimajući o obzir
da je naš svemir već dugo tu
i očekujemo da u njemu postoji mnogo planeta,
onda smo do sada trebali već pronaći dokaz izvanzemaljskog života.
Pa gdje su?
Jedno riješenje za Fermijev paradoks
je taj, da kako civilizacije postaju tehnološki naprednije da
razmatramo življenje među zvijezdama,
izgube iz vida kako je važno
čuvati svijet koji je njegovao taj napredak.
Tašto je misliti da nas međuplanetarna kolonizacija
može spasiti od nas samih,
ali očuvanje planeta i međuplanetarna istraživanja
mogu zajedno djelovati.
Ako zaista vjerujemo u našu mogućnost
da promijenimo neprijateljski okoliš Marsa za ljudsku koloniju,
tada bismo trebali moći savladiti puno lakši zadatak očuvanja
naseljivosti Zemlje.
Hvala.
(Pljesak)