Oleme jõudnud inimajaloo murdepunkti,
ühelt poolt vallutame kaugeid tähti,
teisalt aga oleme kaotamas oma koduplaneeti.
Vaid mõne viimase aastaga on märkimisväärselt kasvanud
meie teadmised Maa positsioonist universumi kontekstis.
NASA Kepleri missioon on avastanud
teiste tähtede ümber tuhandeid potensiaalseid planeete,
mis näitab, et Maa on vaid üks miljarditest meie galaktika planeetidest.
Kepler on kosmoseteleskoop,
mis mõõdab tähevalguse kerget tuhmumist, kui mõni planeet tähest möödub,
osaliselt takistades tähevalguse meieni jõudmist.
Kepleri andmed annavad aimu nii planeetide suurusest
kui ka nende kaugusest ematähest.
Kõik see aitab aru saada, kas tegu on väikeste ja kiviste planeetidega
nagu maa-sarnased planeedid meie Päikesesüsteemis,
aga ka seda, kui palju valgust jõuab nendeni nende päikeselt.
See võimaldab omakorda saada aimu, kas avastatud planeedid
on elamiseks sobivad või mitte.
Paraku aga on nii, et samal ajal kui oleme just pääsemas ligi
elukõlblike planeetide varalaekale,
ägab meie oma koduplaneet inimkonna raskuse all.
2014 oli läbi aegade kõige soojem aasta.
Liustikud ja merejää, mis on meiega olnud aastatuhandeid
võivad kaduda vaid mõne aastakümne jooksul.
Inimtegevusest tingitud planetaarse tasandi keskkonnamuutused
võtavad selliseid mõõtmeid, millest meie jõud enam üle ei käi.
Aga ma ei ole kliimateadlane, ma olen astronoom.
Uurin planeetide elukõlblikkust, tulenevalt tähtede mõjust,
lootuses leida universumis paiku,
kus võiks leida elu ka väljaspool meie planeeti.
Võib öelda, et otsin parimat tulnukate kinnisvara.
Olles põhjalikult tegelenud universumist elu otsimisega,
võin öelda, et mida rohkem püüad leida Maa-sarnaseid planeete,
seda enam hakkad hindama meie koduplaneeti.
Igaüks neist uutest maailmadest kutsub võrdlema
värskelt avastatud planeeti juba tuttavate planeetidega,
nendega, mis asuvad meie oma Päikesesüsteemis.
Võtame näiteks naaberplaneedi Marsi.
Marss on väike ja kivine ja kuigi ta asub Päikesest liiga kaugel,
võiks seda pidada potentsiaalselt elukõlblikuks paigaks,
kui selle avastaks Kepleri-taoline missioon.
Tõepoolest, Marss võis ju kunagi isegi elukõlblik olla
ja osalt seetõttu Marsi nii palju uuritaksegi.
Meie kulgurid, näiteks Curiosity, roomavad mööda Marsi pinda
ja püüavad tuhnida välja märke elu võimalikkusest.
Orbiitaaljaamad, näiteks MAVEN, võtavad Marsi atmosfäärist proove,
et mõista, kuidas Marss võis kaotada kunagise elukõlblikuse.
Kosmoselende pakkuvad erafirmad ei piirdu üksnes väikse väljasõiduga lähikosmosesse,
vaid ahvatlevad ka võimalusega asuda Marsile elama.
Olgugi, et need Marsi uhked vaated
sarnanevad meie planeedi kõrbemaastikuga,
toites fantaasiaid maadeavastustest ja piiride ületamisest,
on võrreldes Maaga
Marss elamiseks ikka päris jube koht.
Mõelge parem, kui palju on meil veel hõlvamata
meie oma planeedi kõrbealasid,
mis on Marsi maastike kõrval kui rohelised aasad.
Isegi maakera kõige kuivemates ja kõrgemates kohtades
on õhk magusalt hapnikurikas
tuhandete kilomeetrite taguste vihmametsade väljapaisatud hapnikust.
Mul on tõsine mure, et sel Marsi ja teiste planeetide vallutamise elevusel
on kaasas pikk ja sünge vari:
mitmete eeldus ja uskumine,
et Marss on justkui pääsetee meie endi tekitatud hävingust
meie ainsal teadaoleval elukõlblikul planeedil, Maal.
Kuigi armastan väga uurida kaugeid planeete,
on selline mõte mulle vastuvõetamatu.
Marsile minekuks on palju häid põhjuseid,
aga väita, et Marss on inimkonna varupaik,
on sama hea, kui Titanicu kapten ütleks teile,
et päris pidu toimub tegelikult hiljem päästepaatides.
(Naer)
(Aplaus)
Tänan.
Siiski pole kosmoseuuringute ja meie planeedi säilitamise eesmärgid
omavahel tingimata vastuolus.
Need on tegelikult sama eesmärgi kaks erinevat tahku -
mõista, säilitada ja muuta paremaks elu tulevikus.
Ekstreemsed paigad meie planeedil ongi need ebamaised horisondid,
mis on meile palju lähemal.
Kui teaksime, kuidas luua ja hoida elukõlblikke alasid rasketes tingimustes
siinsamas planeedil Maa,
suudaks ehk ühildada vajaduse säilitada ja hoida meie praegust keskkonda
ja avastada ka uusi paiku.
Annaksin teile ühe mõtlemisülesande,
Fermi paradoksi.
Aastaid tagasi küsis füüsik Enrico Fermi,
et kas arvestades, et meie universum on olnud olemas juba väga-väga kaua
ja seda, et selles on väga palju planeete,
poleks me pidanud praeguseks juba leidma tõendeid maavälise elu kohta?
Aga kus need siis on?
Üks võimalik lahendus Fermi paradoksile on see,
et kui tsivilisatsiooni tehnoloogiline arengutase saavutab sellise taseme,
et võiks kaaluda elamist tähtedel,
siis unustatakse ära, kui oluline on hoida oma koduplaneeti,
mis sellist arengut üldse võimaldas.
Oleks väga ennasttäis arvata, et ainuüksi teiste planeetide hõlvamine
päästaks meid meie endi käest,
aga oma planeedi säilitamine ja teiste planeetide uurimine
saavad toimida üheskoos.
Kui me tõesti usume, et suudame muuta
Marsi äärmiselt karmi keskkonna inimestele elukõlblikuks,
siis peaksime suutma toime tulla ka palju lihtsama ülesandega
säilitada elukõlblik keskkond Maal.
Aitäh.
(Aplaus)