Som a un punt d'inflexió a la història humana,
a mig camí de conquerir les estrelles i perdre el planeta que és la nostra llar.
Fins i tot durant els últims anys s'ha extès sobre manera
el nostre coneixement de com la Terra encaixa dins del context de l'univers.
La missió Kepler de la Nasa ha descobert
milers de possibles planetes al voltant d'altres estrelles
que indiquen que la Terra n'és tan sols un entre un milió de planetes a la galàxia.
Kepler és un telescopi espacial
que mesura el subtil enfosquiment
de la llum estel·lar quan els planetes creuen pel davant,
cosa que ens priva d'una petita part d'aquesta llum.
Les dades del Kepler ens indiquen la mida dels planetes
així com la distància de l'estrella més propera.
Tot això ens ajuda a entendre si són petits i rocosos,
com els planetes terrestres del nostre Sistema Solar,
i també la quantitat de llum que reben del seu sol.
Així mateix, proporciona pistes per saber si aquests planetes que descobrim
són habitables o no.
Malauradament, al mateix temps que descobrim aquests tresors ocults
de planetes potencialment habitables,
el nostre s'enfonsa sota el pes de la humanitat.
El 2014 s'ha registrat com l'any més calorós.
Els glacials i el gel marí amb què hem conviscut durant mil·lennis
ara desapareixeran en qüestió de dècades.
Hem activat uns canvis mediambientals a escala mundial
que sobrepassen cada cop més la nostra habilitat d'alterar el seu curs.
Però no sóc una climatòloga, sóc un astrònoma.
Estudio l'habitabilitat dels planetes i la influència de les estrelles
amb l'esperança de trobar a l'univers
un lloc on hi hagi vida més enllà del nostre planeta.
Podríeu dir que busco una propietat immobiliaria extraterrestre.
Ara bé, com algú qui està profundament capficada amb trobar vida a l'univers,
puc assegurar-vos que com més busques planetes com la Terra,
més aprecies el teu propi planeta.
Cadascun d'aquests planetes ens invita a una comparació
entre els planetes més recents i els planetes que coneixem millor:
els del nostre Sistema Solar.
Observem a fons el nostre veí, Mart.
Mart és petit i rocós i, encara que es troba lluny del sol,
es pot considerar un planeta potencialment habitable.
si ho determina una missió com la Kepler.
De fet, és possible que Mart fos habitable temps enrere.
i en part, és per això que estudiem tant Mart.
Els nostres rovers, com el Curiosity, rastregen la seva superfície
per esbrinar cap rastre dels orígens de la vida com ara la coneixem.
Sondes com a la missió MAVEN estudien l'atmosfera marciana,
per comprendre com Mart ha pogut perdre la seva habitabilitat original.
Companyies privades de vols espacials no només ofereixen un breu viatje a l'espai,
sinó que també la temptadora opció de viure a Mart.
Tot i que aquestes captures de Mart
ens recorda als deserts del nostre estimat planeta,
llocs lligats a la nostra imaginació amb idees pioneres i avantguardistes,
comparat amb la Terra
Mart sembla un lloc terrible per viure-hi.
Considerem totes les àrees sense colonitzar
de deserts del nostre planeta,
llocs que són un luxe si ho comparem amb Mart.
Fins i tot als llocs més àrids i alts de la Terra,
l'aire és suau i abundant amb un oxígen
exhalat pels nostres boscos tropicals a milers de quiòmetres de distància.
Em preocupa que aquest rebombori de colonitzar Mart i altres planetes
arrosegui una fosca i llarga ombra:
la implicació i creença d'alguns
que Mart romandrà per salvar-nos d'aquesta autodestrucció infligida
de l'únic planeta habitable conegut: la Terra.
Per molt que m'estimi l'exploració interplanetària,
hi estic en profund desacord.
N'hi ha un munt de raons excel·lents per anar a Mart,
però que algú et digui que Mart serà la salvació de la humanitat
és com si el capità del Titànic et digués que la gresca
comença després a les barques salvavides.
(Riures)
(Aplaudiments)
Gràcies.
Però l'objectiu d'aquestes exploracions i de la preservació planetària
no són contradictòries.
En realitat són les dues cares del mateix objectiu:
entendre, preservar i millorar la vida en el futur.
Les condicions extremes del nostre planeta són d'una panoràmica extraterrestre.
Tans sols més a prop de casa.
Si podem arribar a assabentar-nos de com crear i mantenir espais habitables
en zones hostils i inhòspites aquí a la Terra,
potser podríem satisfer les necessitats de preservar el medi ambient
i anar-hi més enllà.
Us deixaré amb un últim experiment mental:
La paradoxa de Fermi.
Molts anys enrere, el físic Enrico Fermi es va preguntar que,
donat que l'univers ha existit durant molt de temps
i hi creiem que hi ha molts planetes,
a aquestes alçades ja hauríem d'haver trobat vida alienígena.
On són, doncs?
Bé, una solució possible de la paradoxa de Fermi
és que, a mesura que les civilitzacions avancen tecnològicament suficient
com per considerar viure entre les estrelles,
perden de vista la gran importància de
protegir els planetes originaris que van impulsar aquest desenvolupament.
Seria arrogant creure que només una colonització interplanetària
ens protegiria de nosaltres mateixos,
però la preservació planetària i l'exploració interplanetària
poden treballar juntes.
Si realment creiem en les nostres habilitats
per sometre l'ambient hostil de Mart per a l'habitabilitat dels humans,
llavors hauríem de ser capaços de resoldre la tasca més fàcil de preservar
l'habitabilitat de la Terra.
Gràcies.
(Aplaudiments)