(Оплески)
Я хочу поділитись невеликим секретом,
який, я надіюсь, більше не буде таємницею до кінця мого виступу.
Я по-справжньому, нестримно, глибоко закохана в людський мозок.
Наука завжди вчила нас, що наш мозок формує нас,
що він робить нас єдиними в своєму роді.
Якщо ми задумаємося про наш мозок - в ньому 200 мільярдів нейронів.
Уявіть все населення планети - лише 7 мільярдів.
Наш мозок містить сотні трильйонів зв`язків.
Якщо ми уявимо всі зірки Чумацького шляху,
то цих зв`язків більше, ніж усіх тих зірок.
Це неймовірно складний орган, який ми носимо в собі,
хоч куди б ми пішли. І він формує наше Я.
Він фільтрує наше сприйняття,
розуміння себе та інших, про довколишній світ
і про наше місце в ньому.
Неймовірно, але
не існує двох однакових мізків.
Якщо ви подивитесь на людину поряд із вами,
ви помітите всі її фізичні відмінності:
форму носа, колір очей, зріст,
тоді як між вашим мозком і мозком вашого сусіда
різниця більша, ніж між усіма комбінаціями ваших фізичних відмінностей.
Отже, наш мозок робить нас унікальними.
Я сьогодні тут, щоб поділитись з вами моєю історією,
і вона про те, як я дійшла висновку,
що не тільки наш мозок формує нас,
а й ми також можемо формувати наш мозок.
Моя історія почалась в першому класі,
коли мені поставили діагноз психічне гальмування.
Мені сказали, що в мене є порушення,
і що я ніколи не зможу вчитись, як інші діти.
І це прозвучало ясно і чітко.
Мені сказали, що потрібно навчитися жити з цими обмеженнями.
Це було в 1957 році, коли домінувала концепція незмінності мозку.
Моє дитинство було сповненим важкої боротьби.
Я не могла сказати, котра година. Не могла зрозуміти зв'язку
між часовою і хвилинною стрілками.
Я навіть не розуміла мови. Все, що я читала,
було мені незрозумілим, здавалось нісенітницею.
Я могла розуміти лише конкретні речі.
Якщо хтось говорив мені: "Людина носить чорне пальто",
я могла намалювати це в своїй уяві і зрозуміти.
Але я не могла усвідомити поняття, ідею
чи взаємозв'язок. Я заплутувалась в них.
Я роздумувала, як моя тітка могла бути сестрою моєї мами,
і що може означати частка 1/4?
Будь-яке абстрактне поняття було недосяжним для мене.
Іронія і жарти були неможливі.
Так, я навчилась сміятись, коли сміються всі.
Причина і наслідок не існували в моєму світі.
За явищами я не бачила ніяких причин, які їх породжують.
Мій світ складався з розділених шматочків незв'язаних фрагментів.
І врешті-решт, моє фрагментарне сприйняття
стало причиною роздробленого уявлення про себе.
І це ще не все: вся ліва сторона мого тіла
була наче чужою, позбавленою зв`язку з іншими.
Моя ліва сторона зовсім не підкорялася мені, зачіпаючи речі по дорозі.
Якщо я брала лівою рукою річ, то обов`язково впускала її.
Якщо я клала ліву руку на щось гаряче, я відчувала біль,
але не розуміла її джерела.
Я по-справжньому була небезпечною для себе самої.
Моя мама була впевнена, що я не доживу до 5 років.
Крім того, я мала ще й проблеми з простором.
Я не могла усвідомити тривимірний простір,
не могла уявити карту.
Я постійно губилась, навіть в домі моїх друзів.
Перехід через дорогу наводив жах.
Я не здатна була оцінити відстань до машини.
Геометрія була жахіттям для мене.
Мені було дуже соромно.
Я відчувала, що в мені було якесь жахливе пошкодження.
Психічний блок, діагноз, який мені поставили,
в моїй дитячій уяві здавався певним дерев`яним кубом
в моєму мозку, який заважає вчитися.
Звісно, це було не так, але я була недалека від істини.
Як я дізналася пізніше, в мене справді була блокада
в дуже важливій частині мого мозку.
Я пробувала всі традиційні підходи, але вони не впливали
на компенсаторні можливості і були мало зв'язані з моєю проблемою,
не знаходили можливості компенсувати патологію,
не були націлені на її джерело.
Героїчні зусилля майже не давали результату.
Я була вже в 8 класі.
І зайшла в глухий кут.
Важко було собі уявити, як я буду в старших класах,
з важчою програмою.
Єдиний вихід, який я тоді бачила - самогубство.
Зупинити цей біль.
На наступний ранок після невдалої спроби самогубства,
я сильно накричала на себе,так щоб більше навіть не подумати про те, що маю таке право.
І так, я просувалась вперед.
Мене підтримувала позиція, на якій завжди стояв мій батько.
Він був винахідником і був закоханий в сам процес творчості.
Він вчив мене, що якщо є проблема, але немає її розв'язку,
ти повинен прикласти всі зусилля, щоб його створити.
Він навчив мене ще одного:
перед тим як розв'язувати проблему, треба змінити її природу.
Так я продовжувала свої пошуки, я почала вивчати психологію,
щоб зрозуміти, що зі мною не так,
де корінь проблеми,
І от, улітку 1977 моє життя кардинально змінилося.
Я зустрілась з людиною, що мала таку ж хворобу.
Російський солдат, Лев Засецький. Єдина різниця між нами -
його мозок був пошкоджений кулею,
а мій був таким від народження.
Я зустрілась з ним на сторінках книги "Чоловік в зруйнованому світі",
що її написав талановитий російський нейрофізіолог Олександр Лур'є,
де йшлось про Засецького,
що він не може сказати, котра година, живе наче в повному тумані,
його свідомість роздроблена на дрібні шматочки.
Ця людина жила точно так само як я.
Отже, в 25 років в 1977
я нарешті дізналась про джерело моєї проблеми.
Частина мого мозку, його лівої півкулі, не працювала.
І тоді я натрапила на роботу Марка Розенцвейґа,
яка вказала мені на рішення.
Розенцвейґ, працюючи зі щурами,
виявив, що щурі, в сприятливих і стимулюючих умовах,
здатні краще вчитися. Дослідивши мозок таких щурів, він виявив,
що мозок змінився і фізіологічно, підлаштовуючись під навантаження.
Що він здатний змінюватись, функціонуючи.
Відкриття нейропластичності підтверджувало здатність мозку до змін,
фізіологічних і функціональних, в результаті стимуляції до дії.
Тепер я знала, що треба робити.
Знайти спосіб змусити мій мозок працювати, тренувати його,
укріплюючи ті слабкі ділянки.
І це був початок моєї зміни і справи всього мого життя.
Я мала повірити, що людський мозок повинен був бути пластичним
так само як у щурів, а можливо й більше.
І так я вигадала свою першу вправу.
Я використовувала годинник, оскільки - це певний абстрактний взаємозв`язок,
який ніколи мені не піддавався.
Я почала з годинника з двома стрілками.
Змушуючи свій мозок сприймати цей зв'язок,
додаючи потім третю і четверту стрілки,
оскільки я хотіла змусити його працювати зі щораз більшим навантаженням,
з`єднуючи всі ланки, намагаючись вловити їхній взаємозв'язок.
І через три чи чотири місяці
я помітила відчутне покращення.
Мені весь час хотілось читати книжки з філософії, але я не була здатна їх зрозуміти.
І тут якраз в мене був доступ до філософської бібліотеки.
Я зайшла туди, зняла з полиці книгу,
відкрила її на випадковій сторінці,
прочитала і зрозуміла все, що там було.
Такого зі мною не бувало за все моє попереднє життя.
І я подумала, можливо, це випадковість, чи трапилась занадто легка книжка.
Тоді я зняла з полиці іншу, прочитала її - і теж все зрозуміла.
До кінця я була оточена купою книг,
і я могла читати і розуміти кожну сторінку.
Я зрозуміли, що відбулись зміни.
(Оплески)
Дякую.
Мій експеримент виявився вдалим.
Людський мозок здатний змінюватися.
І тоді я вирішила придумати вправу
для тієї частини мого тіла, яка важко мені піддавалася,
і я знала, що для цього потрібно працювати над правою півкулею,
його соматосенсорною корою, яка відповідає за відчуття.
Я придумала для цього вправи, і тепер більше не наражаю себе на небезпеку.
Потім я розв'язала і просторову проблему,
оскільки вона мене дістала,
розробила для неї вправи і більше не гублюсь.
Можу розібратися з картою, не люблю GPRS,
я люблю розбиратися з картами, тому що вмію тепер. (Сміх)
Отже, тепер я знаю, що мозок може змінюватися.
Я - живий доказ його нейропластичності.
Але я відчуваю біль, коли досі зустрічаю людей,
дітей, які борються з труднощами в навчанні,
і їм все ще говорять теж саме, що й мені в 1957,
що вони мають навчитися жити з цим,
вони не насмілюються навіть подумати про інше.
З 1977 року, після зустрічі з Засецьким, Лур'є і Розенцвейґом,
я дізналася, що справді, наш мозок формує нас,
він впливає на те, я ми залучені і взаємодіємо з зовнішнім світом,
і у кожного з нас
є свої унікальні особливості можливості до пізнання.
І якщо є якісь обмеження, то ми зовсім не мусимо з ними жити.
Ми тепер знаємо про нейропластичність і можемо
використовувати змінювані характеристики мозку,
щоб створити програму зміцнення, стимуляції і зміни мозку.
В 1966 році Розенцвейґ кинув виклик:
треба спробувати використати результати експериментів зі щурами
під час дослідження людського мозку.
І нам потрібно прийняти цей виклик,
ми також маємо переглянути сьогоднішню практику,
яка все ще оперує застрілими поняттями незмінності мозку.
Нам потрібно об'єднати зусилля, використати результати досліджень з нейропластики,
і розробити програми, які справді формують мозок,
змінивши майбутнє навчання.
Моє бачення світу, який ми створимо -
жодна дитина не повинна страждати
від безкінечної боротьби і болю через нездатність до навчання.
Моє бачення: когнітивні вправи мусять стати нормою в навчанні.
Моє бачення - школа має стати місцем, де ми тренуємо мозок,
вчимося швидкому і ефективному навчанню
і залученню в навчальний процес.
Де ми наважуємось не тільки мріяти,
але й втілювати мрії в життя.
І для мене це ідеальне злиття нейропластичності з навчанням.
Дякую.
(Оплески)