Szeretnék megosztani egy titkot,
ami remélem nem marad titok az előadás végére.
Igazi, őrült, mélységes szenvedéllyel viseltetek az emberi agy iránt.
A tudomány azt tanította nekünk, hogy agyunk alakít minket,
hogy ez tesz minket egyedülállóan azzá, akik vagyunk.
És ha belegondolunk, az agyunknak 200 milliárd idegsejtje van.
Gondoljunk csak a világ népességére: ez csupán 7 milliárd.
És nekünk többszáz billiónyi kapcsolat van az agyunkban.
Ha magunk elé képzeljük a Tejútrendszer összes csillagát,
több összeköttetés van az agyunkban, mint ahány csillag együttvéve.
Tehát, ez a hihetetlenül összetett szerv, amit hordozunk magunkkal mindenhová,
alakítja, hogy kik vagyunk.
Ez egy szűrő, amely megszűri az érzékelésünket
és a tudásunkat önmagunkról, másokról, a világunkról,
és a helyünkről ebben a világban.
És az a hihetetlenül lenyűgöző,
hogy nincs két teljesen egyforma agy.
Ha ránézel a melletted ülőre,
és megfigyeled az összes testi különbséget köztetek:
az orrotok alakját, a szemetek színét, a magasságotokat,
több különbség van a két agy között,
mint az összes fizikai különbség kombinációja.
Tehát az agyunk tesz minket egyedülállóan önmagunkká.
És én ma azért vagyok itt, hogy megosszam veletek
a történetemet, arról, hogyan tanultam meg,
nemcsak az agyunk formál minket,
de valójában mi is tudjuk alakítani az agyunkat.
Az én történetem az első osztályban kezdődött.
És az első osztályban mentális blokkot azonosítottak nálam.
Azt mondták, hogy fogyatékosságom van.
És hogy soha nem fogok úgy tanulni, mint a többi gyerek.
És valójában az üzenet abban az időben hangos és világos volt.
Azt mondták, hogy meg kell tanulnom ezekkel a korlátokkal együtt élni.
Ez 1957-ben volt, amely a megváltoztathatatlan agy időszaka volt.
A gyerekkor mélységes küzdelem volt számomra.
Nem tudtam leolvasni az órát.
Nem értettem a kapcsolatot az óra nagymutatója és a percmutatója között.
Nem értettem a nyelvet.
A legtöbb, amit olvastam, vagy hallottam, érthetetlen volt a számomra.
A konkrét dolgokat megértettem.
Ha valaki azt mondta nekem, hogy: "Az az ember fekete kabátot visel",
fel tudtam idézni képet a fejemben, és meg is értettem azt.
De nem voltam képes megérteni fogalmakat,
képzeteket, vagy kapcsolatokat.
Tehát sok minden zavaros volt.
Eltűnődtem azon, hogyan lehet a nagynéném az anyám testvére is egyben?
És azon, hogy az mit is jelent valójában az, hogy 1/4?
Bármilyen elvont fogalom bonyolult volt számomra.
Irónia és viccek: lehetetlen volt.
Így megtanultam akkor nevetni, amikor a többi ember tette.
Az ok-okozati összefüggés nem létezett a világomban.
Nem volt ok a történések mögött.
A világom összefüggéstelen töredékek szétesett sorozata volt.
És végezetül a töredezett világképem
egy nagyon is töredezett önképet eredményezett.
És ez még nem minden: a testem egész bal fele olyan volt,
mint egy idegen lény, ami nem kapcsolódik a többi részemhez.
A testem bal felével folyton nekimentem mindennek.
Ha bármit felemeltem ezzel a bal kezemmel, azt elejtettem.
Ha rátettem a bal kezemet a forró tűzhelyre,
éreztem a fájdalmat,
de fogalmam sem volt, honnan jön.
Igazán önveszélyes voltam.
Anyám meg volt győződve róla, hogy nem érem meg az 5 éves kort.
És, ha ez még nem lett volna elég, térérzékelési problémám is volt.
Nem tudtam elképzelni a háromdimenziós teret.
Nem tudtam a fejemben térképeket alkotni.
Állandóan eltévedtem, még a barátom házában is.
Átkelni az utcán rémisztő volt.
Nem tudtam megítélni, milyen messze van az autó.
A geometria egy rémálom volt.
Hihetetlenül szégyelltem magam.
Úgy éreztem, hogy valami borzasztóan, rettenetesen rossz velem.
És a gyermeki elmémmel, amikor hallottam, hogy a diagnózis mentális blokk,
Én igazából azt hittem, hogy egy fakocka van a fejemben,
ami nehézzé teszi a tanulást.
Nem volt egy darab fa a fejemben, de nem jártam messze az igazságtól.
Ahogy később megtudtam, gátak voltak az agyam kritikus részein.
Próbálkoztam az összes hagyományos megközelítéssel,
mind az ellensúlyozásról szóltak, és a probléma körüli munkáról,
találni egy erősséget, ami támogatni tud egy gyengeséget.
Ezek nem a probléma gyökerét célozták, sok erőfeszítést igényeltek,
és meglehetősen szerény eredményeket hoztak.
Aztán a 8. osztályban elértem a határt.
Nem tudtam elképzelni, hogyan mehetnék középiskolába,
hogyan tudnék még összetettebb tananyagot kezelni.
Az egyetlen lehetőségként azt láttam, hogy véget vetek az életemnek.
így elhatároztam, hogy véget vetek a fájdalomnak.
És másnap reggel, amikor a sikertelen öngyilkossági kísérlet után felébredtem,
lehordtam magam, hogy még erre sem vagyok képes.
Tehát tovább küzdöttem.
És ami tovább hajtott, az részben az apámtól tanult hozzáállás volt.
Apám feltaláló volt, és szenvedélyesen hitt a kreatív folyamatokban.
Arra tanított, hogy ha van egy probléma, és nincs megoldás,
akkor menj és hozz létre egy megoldást.
És egy másik dolog, amit megtanított,
hogy mielőtt megoldanál egy problémát, meg kell ismerned a természetét.
Tehát folytattam a vadászatot. Elmentem pszichológiát tanulni,
hogy megpróbáljam megérteni, mi a baj velem, mi a problémlám forrása.
Aztán 1977 nyarán valami sorsfordító történt.
Találkoztam egy olyan elmével, mint az enyém.
Egy orosz katona volt az, Lev Zasetsky.
Az egyetlen különbség köztünk az volt, hogy az ő agyát egy golyó formálta,
míg az enyém ilyen volt születésem óta.
Zasestkyvel a zseniális orosz neurológus, Alexander Luria
"Az összetört világú ember" c. könyvének oldalain találkoztam.
Ahogy olvastam Zasetsky történetét, nem tudta megmondani az időt,
úgy írta le, mintha sűrű ködben élne. Minden csak töredék volt, dirib-darabok.
Ez az ember az én életemet élte.
Tehát így, 25 évesen, 1977-ben már ismertem a problémám forrását.
Az agyam egy része a bal féltekén nem működött.
Aztán rábukkantam Mark Rosenzweig munkájára és ő mutatott egy megoldást.
Rosenzweig patkányokkal dolgozott, és felfedezte, hogy
a patkányok ingergazdag és ösztönző környezetben jobb tanulók.
Aztán megnézte az agyukat:
az agyuk fiziológiailag megváltozott, hogy támogassa a tanulást.
És ez volt a neuroplaszticitás működés közben.
A neuroplaszticitás egyszerű szavakkal: az agy képessége, hogy
stimuláció hatására fiziológiailag és funkcionálisan megváltozzon.
Tehát most már tudtam, hogy mit kell tennem.
Meg kellett találnom a módját, hogy dolgoztassam, eddzem az agyam,
hogy megerősítsem a gyenge részeket.
És ez volt a kezdete az átalakulásomnak és életem munkájának.
El kellett hinnem, hogy az emberek agya legalább annyira formálható,
mint a patkányoké, sőt, remélhetően még inkább.
Így aztán megalkottam az első gyakorlatot.
órákat használtam, mert az órák egyfajta összefüggést jelentenek,
és én soha nem volt képes megmondani az időt.
A két mutatós órával kezdtem,
hogy az összefüggések feldolgozására kényszerítsem az agyam,
majd hozzátettem egy harmadik mutatót, aztán egy negyediket, mert azt akartam,
hogy az agyam egyre keményebben és keményebben és keményebben dolgozzon,
hogy összerakjon fogalmakat és megértse a kapcsolatukat.
Körülbelül 3-4 hónapon belül tudtam, hogy valami alapvetően megváltozott.
Mindig is szerettem volna filozófiát olvasni,
de soha nem voltam képes megérteni.
És egyszer csak szabad bejárásom lett egy filozófia könyvtárba.
Tehát bementem, és levettem egy könyvet a polcról,
és véletlenszerűen kinyitottam egy oldalon,
és elolvastam, és megértettem, amit olvastam.
Ilyen még soha nem történt, egész életemben.
És akkor azt gondoltam, hogy ez talán véletlen,
lehet, hogy ez egy egyszerű könyv volt.
Így kihúztam egy másik könyvet a polcról, kinyitottam, elolvastam, és megértettem.
és mire végeztem, könyvek százaiból álló halom vett körül,
és képes voltam elolvasni és megérteni minden oldalt.
Tehát tudtam, hogy valami megváltozott.
(Taps)
Köszönöm.
A kísérletem működött. Az emberi agy képes volt a változásra.
Aztán elhatároztam, hogy létrehozok egy gyakorlatot a testem idegenszerű részére.
És tudtam, hogy ehhez a jobb agyfélteke egy területén,
a szomatoszenzoros kérgen kell dolgoznom, amely az érzékelés területe.
Létrehoztam erre egy gyakorlatot és már nem vagyok önveszélyes.
És aztán a térbeli problémát intéztem el, mert belefáradtam, hogy mindig eltévedek,
és így létrehoztam erre egy másik gyakorlatot, és már nem veszek el,
tudok térképet olvasni. Nem kedvelem a GPS-t,
most már, hogy képes vagyok rá, jobban szeretek térképet olvasni.
(Nevetés)
Tehát most már tudtam, hogy az agy képes változni.
A neuroplaszticitás élő emberi bizonyítéka voltam.
És amitől igazán megszakad a szívem, az az, hogy még ma is találkozom
emberekkel, gyerekekkel, egyénekkel, akik tanulási problémákkal küzdenek,
és még mindig azt mondják nekik, amit nekem mondtak 1957-ben, hogy
meg kell tanulniuk együtt élni a korlátaikkal, hogy ne merjenek álmodni.
Amit megtanultam 1977 óta, amikor megismertem Zasetskyt és Luriát
és Rosenzweiget, az az, hogy igen, az agyunk formál minket,
hatással van arra, miként tudunk kapcsolatba lépni,
részt venni és létezni a világban,
és mindannyiunknak megvan a maga egyedi profilja
kognitív erősségekkel és gyengeségekkel.
És ha van egy korlát, akkor nem feltétlenül kell, hogy együtt éljünk vele.
Most már tudnunk a neuroplaszticitásról,
és ki tudjuk használni az agy változtatható jellemzőit, hogy
olyan programokat hozzunk létre,
amelyek ténylegesen erősítik és ösztönzik és megváltoztatják az agyunkat.
És 1966-ban Rosenzweig a világ arcába dobta a kesztyűt.
Azt mondta, a kihívása a következő:
"Vegyük alapul, amit a patkányokról tanult és alkalmazzuk azt az emberi tanulásra."
És fel kell karolnunk ezt a feladatot,
és kétségbe kell vonnunk a még ma is működő általános gyakorlatot,
ami a megváltoztathatatlan agy paradigmájából ered.
Közösen kell dolgoznunk azért,
hogy fogjuk azt, amit most a neuroplaszticitásról tudunk,
és olyan programokat fejlesszünk, amelyek valójában alakítják az agyunkat,
azért, hogy megváltoztassuk a tanulás jövőjét.
Az álmom egy olyan világ, amit mi teremtünk,
amelyben egyetlen gyermeknek sem kell együtt élnie
a tanulási nehézség okozta folyamatos küzdelemmel és fájdalommal.
Az álmom az, hogy a kognitív gyakorlatok a tananyag normális részév válnak.
Az álmom az, hogy az iskola egy olyan hellyé válik, ahová azért megyünk,
hogy az agyunkat erősítsük, hogy igazán hatékony és eredményes tanulók legyünk,
bekapcsolódva a tanulási folyamatba, ahol nem csak, mint tanulók merhetünk álmodni,
de meg is tudjuk valósítani álmunkat.
És számomra ez a tökéletes házasság
az idegrendszer tudománya és az oktatás között.
Köszönöm