Želim podijeliti malu tajnu,
koja nadam se neće ostati tajnom do kraja ovog govora.
Zaista sam ludo, silno i potpuno oduševljena ljudskim mozgom.
Znanost nas je učila da nas oblikuje naš mozak,
da nas čini jedinstvenima, ono što mi jesmo.
A ako razmišljamo o našem mozgu, on ima 200 milijardi neurona.
Zamislite svjetsko stanovnišvo: to je samo 7 milijardi.
A mi imamo na stotine trilijuna veza u našem mozgu.
Zamislimo li sve zvijezde u našoj galaksiji Mliječne staze,
više je veza u našem mozgu, nego sve te zvijezde zajedno.
Tako je nevjerojatno složen organ kojeg nosimo u sebi
kud god da idemo, on zaista određuje tko smo.
On je filter, filtrira naše doživljaje
i to kako shvaćamo sami sebe, druge oko sebe, naš svijet
i naše mjesto u tom svijetu.
A ono što je upravo nevjerojatno
jest da nema dva potpuno jednaka mozga.
Pogledate li osobu do sebe,
primijetit ćete sve fizičke razlike između vas:
oblik vašeg nosa, boja vaših očiju, vaša visina.
Puno je više razlika između vaša dva mozga
nego li sve one fizičke razlike zajedno.
Naš mozak nas zaista čini jedinstvenima.
A ja sam danas ovdje da s vama podijelim svoju priču.
A to je priča kako sam doznala
da ne samo da naš mozak oblikuje nas,
nego da i mi stvarno oblikujemo naš mozak.
Moja je priča započela u prvom razredu.
U prvom razredu su ustanovili da imam mentalnu blokadu.
Rekli su mi da imam manu
i da nikad neću učiti kao druga djeca.
I zaista, ta je poruka u to vrijeme bila jasna i glasna.
Rekli su mi da se trebam naučiti živjeti s tim ograničenjima.
A bila je to 1957., bilo je to vrijeme nepromjenjivog mozga.
Djetinjstvo mi je bilo teška borba.
Nisam znala na sat. Nisam mogla shvatiti odnos
između kazaljke sata i kazaljke minuta na satu.
Nisam shvaćala jezik, ni većinu onog što sam čitala ili čula.
Zvučalo je zaista nerazumljivo kao "Kerezubijada".
Mogla sam razumjeti konkretne stvari.
Ako bi mi netko rekao, "Taj čovjek nosi crni kaput",
mogla sam si zamisliti tu sliku u glavi i mogla sam to razumjeti.
Ono što nisam mogla bilo je razumjeti pojmove, ili ideje, ili odnose.
Puno toga me zbunjivalo.
Mozgala sam, kako moja teta može biti i mamina sestra?
I što je taj razlomak, 1/4, zapravo značio?
Bilo kakav apstraktni pojam bio mi je naporan.
Ironija i šale: to je bilo nemoguće.
Tako sam se naučila smijati kad bi se drugi smijali.
Uzrok i posljedica: to nije postojalo u mom svijetu.
Nije bilo nikakvih razloga zbog kojih su se stvari događale.
Moj je svijet bio niz zasebnih komadića i dijelova nepovezanih fragmenata.
Na kraju je moja rascjepkana slika svijeta
uzrokovala vrlo rascjepkan osjećaj same sebe.
A to nije bilo sve: cijela moja lijeva strana
bila je kao strano biće, nepovezana s mojim ostatkom.
Sudarala bih se sa stvarima s lijeve strane mog tijela.
Ako bih nešto uhvatila lijevom rukom, to bi mi ispalo.
Ako bih lijevu ruku stavila na plamen, osjetila bih bol,
ali ne bih imala pojma odakle to dolazi.
Stvarno sam bila opasna sama po sebe.
Moja majka je bila uvjerena da ću umrijeti do pete godine.
A još, kao da to nije bilo dovoljno, imala sam i prostorni problem.
Nisam shvaćala trodimenzionalni prostor.
Nisam u svojoj glavi mogla stvoriti mape.
Neprestano bh se gubila, čak i u kući mog prijatelja.
Prelaženje preko ceste ulijevalo je strah.
Nisam mogla procijeniti koliko je to vozilo udaljeno.
Geometrija je bila noćna mora.
Užasno sam se sramila.
Osjećala sam da je sa mnom nešto strašno loše.
A u mom dječjem umu, kad sam čula tu dijagnozu,
da imam mentalnu blokadu (eng. block - blok), zapravo sam mislila
da imam drvenu kocku u glavi koja mi otežava učenje.
Nisam imala komad drveta u glavi, ali nisam bila daleko od istine.
Imala sam blokade, kako sam kasnije doznala,
u vrlo kritičnim dijelovima mozga.
Isprobala sam sve tradicionalne pristupe, svuda se radilo o kompenzaciji
i o zaobilaženju problema,
nalaženju jače strane koja će podržati slabiju.
Tu se nije radilo o rješavanju izvora problema.
Bili su to herojski pokušaji s prilično ograničenim rezultatima.
A onda 8. razred.
Nisam više mogla dalje.
Nisam mogla zamisliti kako mogu nastaviti u srednjoj
i nositi se s još složenijim kurikulumom.
Jedino što sam mogla zamisliti bilo je okončati svoj život.
Dakle, odlučila sam okončati patnju.
Sljedećeg jutra, kad sam se probudila nakon neuspjelog pokušaja suicida,
predbacivala sam si da čak ni to nisam uspjela.
I tako sam nastavila borbu.
Ono što me tjeralo dalje bio je djelomice pristup koji sam naučila od mog oca.
Bio je izumitelj i oduševljavao se kreativnim procesom.
Učio me da ako postoji neki problem, a nema nikakvog rješenja,
odvažiš se i stvoriš neko rješenje.
A druga stvar koju me je naučio je
da prije nego što možeš riješiti problem, moraš ustanoviti njegovu prirodu.
Nastavila sam traganje. Otišla sam na studij psihologije
da bih pokušala shvatiti što sa mnom nije u redu,
što je izvor mojeg problema.
I tada, u ljeto 1977. dogodilo se nešto što mi je promijenilo život.
Susrela sam um poput mog vlastitog,
ruskog vojnika, Leva Zasetskya, samo što je razlika bila ta
da je njegov um oblikovao metak,
a moj je bio takav od rođenja.
Zasestkya sam srela na stranicama knjige, 'Čovjek sa slomljenim svijetom',
iz pera briljantnog ruskog neuropsihologa, Alexandra Luria.
Čitala sam Zasetskyevu priču,
nije znao na sat, opisivao je život u gustoj magli.
Sve što je shvaćao bili su fragmenti, rascjepkani komadići.
Taj je čovjek živio moj život.
Tako sam 1977., sa 25 godina,
saznala uzrok mojeg problema.
Bio je to dio mog mozga u lijevoj hemisferi. On nije radio.
A onda sam naišla na rad Marka Rosenzweiga,
i on mi je pokazao rješenje.
Rosenzweig je radio sa štakorima,
i otkrio da štakori u bogatom i poticajnom okruženju
uspješnije uče.
A onda je opažao njihove mozgove:
mozgovi su im se fiziološki mijenjali da bi podržali to učenje.
A to je na djelu bila neuroplastičnost.
Neuroplastičnost je, ukratko, sposobnost mozga da se mijenja
fiziološki i funkcionalno, kao rezultat stimulacije.
Sad sam znala što moram raditi.
Morala sam naći način da upregnem, izvježbam svoj mozak,
da ojačam te slabe dijelove.
A to je bio početak moje transformacije i mog životnog djela.
I morala sam vjerovati da ljudi svakako imaju barem toliko neuroplastičnosti
a nadajmo se i više, od štakora.
Pa sam smislila svoju prvu vježbu.
I koristila sam satove, jer satovi su vrsta odnosa,
a ja nikad nisam znala na sat.
Započela sam sa satom s dvije kazaljke,
da prisilim svoj mozak da obradi odnose.
Onda sam dodala treću kazaljku pa četvrtu kazaljku,
jer sam htjela natjerati moj mozak da radi još više, i još više, i još više,
da skupi koncepte i shvati njihovu povezanost.
I za jedno tri do četiri mjeseca,
znala sam da se nešto bitno promijenilo.
Uvijek sam željela čitati filozofiju, a nikad je nisam mogla razumjeti.
A baš sam slučajno imala pristup jednoj knjižnici filozofije.
Tako sam ušla, skinula jednu knjigu s police
i otvorila je nasumce na nekoj stranici,
pročitala sam tu stranicu i razumjela sam je dok sam je čitala.
To mi se još nikad u životu nije dogodilo.
Pa sam pomislila, možda je slučajnost, možda je to samo lagana knjiga.
Pa sam uzela drugu knjigu s police, otvorila je, čitala i razumjela.
Na kraju sam bila okružena hrpom od nekih stotinjak knjiga
i bila sam u stanju pročitati i razumjeti svaku stranicu.
Tako sam znala da se nešto promijenilo.
(Pljesak)
Hvala. Moj eksperiment je funkcionirao.
Ljudski mozak je bio sposoban za promjene.
A onda sam odlučila smisliti vježbu
za taj strani dio mog tijela,
a za to sam znala da moram raditi na području u desnoj hemisferi,
u somatosenzornom korteksu koji registrira osjet.
Smislila sam vježbu za to i nisam više opasnost samoj sebi.
A onda sam zahvatila prostorni problem,
jer mi je bilo dosta da se stalno gubim.
Tako sam smislila još jednu vježbu za to.
I više se ne gubim. Zapravo mogu čitati mape - ne volim GPS-ove,
jer sad volim čitati mape, jer to znam. (Smijeh)
I tako sam sad znala, mozak se može mijenjati.
Bila sam živi dokaz ljudske neuroplastičnosti.
A ono što me stvarno rastužuje
je da danas još uvijek srećem ljude,
djecu, pojedince, koji se bore sa teškoćama učenja,
i još uvijek im se govori što se meni govorilo 1957.,
da se trebaju naučiti živjeti sa svojim ograničenjima,
ne usude se sanjati.
Ono što sam naučila od 1977. naovamo,
kad sam se susrela sa Zasetskyem i Luriom i Rosenzweigom,
da je točno da nas oblikuje naš mozak,
utječe na to kako se možemo uključiti i sudjelovati, i biti na svijetu,
i baš svatko od nas
ima svoj jedinstveni profil kognitivnih snaga i slabosti.
A ako i postoje ograničenja, ne moramo nužno s time živjeti.
Sad znamo za neuroplastičnost
i možemo upregnuti promjenjive osobine mozga
da stvorimo programe koji zapravo jačaju i stimuliraju naš mozak.
A 1966. godine, Rosenzweig je bacio rukavicu.
Rekao je, ovo je bio njegov izazov: "Uzmimo ovo što je naučio od štakora,
i primijenimo to na ljudsko učenje."
A mi moramo prihvatiti taj izazov.
Isto trebamo dovesti u pitanje sadašnje prakse
koje još uvijek rade iz paradigme nepromjenjivog mozga.
Trebamo surađivati da bismo iskoristili to što znamo o neuroplastičnosti
i razvijemo programe koji stvarno oblikuju naš mozak
da promijenimo budućnost učenja.
Moja je vizija svijeta kojeg stvaramo
u kojem nijedno dijete ne mora živjeti
u neprekidnoj borbi i boli oko nekog poremećaja u učenju.
Moja je vizija da kognitivne vježbe postanu redovni dio kurikuluma.
Moja je vizija da škola postane mjesto kamo idemo ojačati svoj mozak,
da postanemo zaista efikasni i sposobni učenici,
angažirani u procesu učenja,
gdje se, ne samo kao učenici, usudimo sanjati,
već možemo i ostvariti naš san.
A za mene to je savršeni spoj neuroznanosti i obrazovanja.
Hvala vam.
(Pljesak)