Moj brat Čuks i najbolji prijatelj Ajki su iz organizacionog tima,
pa kad su me pozvali da dođem, nisam mogla da odbijem.
(Smeh)
Ali mi je veoma drago što sam ovde.
Kakav fantastičan tim ljudi koji brinu o Africi.
Osećam se tako skromno i srećno što sam ovde.
Takođe su mi rekli da je najlepša,
najneverovatnija devojčica na svetu u publici.
Njeno ime je Kamsija Adiči
i želela bih da ustane... ona je moja nećaka!
(Aplauz)
Želela bih da počnem pričom o jednom od mojih najboljih prijatelja,
Okolomi Maduevesi.
Okoloma je živeo u mojoj ulici
i brinuo se o meni kao stariji brat.
Ako mi se sviđao neki dečak, pitala bih Okolomu za mišljenje.
Okoloma je poginuo u čuvenoj avionskoj nesreći Sosolisa
u Nigeriji decembra 2005. godine.
Pre skoro tačno sedam godina.
Okoloma je bio osoba sa kojom sam mogla da se svađam, smejem i zaista razgovaram.
On je bio i prva osoba koja me je nazvala feministkinjom.
Imala sam oko 14 godina, bili smo u njegovoj kući i svađali se.
Oboje puni poluznanja iz knjiga koje smo čitali.
Ne sećam se o čemu je ova rasprava bila,
ali se sećam da me je, dok sam se svađala i svađala,
Okoloma pogledao i rekao mi: „Znaš, ti si feministkinja.“
To nije bio kompliment.
(Smeh)
Mogla sam da zaključim po njegovom tonu,
istom onom tonu koji biste koristili da kažete:
„Ti podržavaš terorizam.“
(Smeh)
Nisam tačno znala šta znači reč „feministkinja“,
a nisam htela da Okoloma zna da ne znam.
Zanemarila sam to i nastavila da se svađam.
Prvo što sam planirala da uradim kad dođem kući
bilo je da potražim reč „feministkinja“ u rečniku.
Nekoliko godina kasnije,
napisala sam roman o čoveku koji, između ostalog, bije svoju ženu
i čija priča se ne završava dobro.
Dok sam promovisala roman u Nigeriji,
jedan novinar, fini čovek sa dobrim namerama,
rekao mi je da želi da me posavetuje.
Ko je Nigerijac ovde, sigurna sam da zna
koliko su ljudi rado spremni da daju savete koje im niko ne traži.
Rekao mi je kako ljudi pričaju da je moj roman feministički
i njegov savet meni - a klimao je glavom tužno dok je pričao -
bio je da ne treba da nazivam sebe feministkinjom
zato što su to žene koje su nesrećne
jer ne mogu da nađu muža.
(Smeh)
Tako da sam rešila da nazovem sebe „srećnom feministkinjom“.
Potom mi je jedna školovana Nigerijka rekla da feminizam nije u našoj kulturi,
da feminizam nije afrički,
i da ja nazivam sebe feministkinjom
zato što su me zavele „zapadnjačke knjige“.
Što me je zabavljalo,
zato što su mnoge od mojih prvih knjiga bile izričito nefeminističke.
Mislim da sam pročitala sve romane izdanja Mils i Bun koji su izdati
pre nego što sam napunila 16 godina.
Svaki put kada sam pokušala da pročitam knjige
koje nazivaju „feminističkim klasicima“,
bilo mi je dosadno, i mučila bih se da ih dovršim.
U svakom slučaju, pošto feminizam nije bio afrički,
rešila sam da se sada nazivam „srećnom afričkom feministkinjom“.
U nekom trenutku, bila sam srećna afrička feministkinja
koja ne mrzi muškarce, koja voli sjaj za usne
i koja nosi štikle zbog sebe, a ne zbog muškaraca.
(Smeh)
Naravno, sve ovo je bilo šaljivo,
ali ta reč feministkinja ide sa toliko tereta, negativnog tereta.
Mrziš muškarce, mrziš bruseve,
mrziš afričku kulturu, i slično tome.
A evo moje priče iz detinjstva.
Kada sam bila u osnovnoj školi,
moja nastavnica je na početku polugodišta rekla da će dati test razredu
i onaj ko bude imao najbolji rezultat biće kontrolor razreda.
A biti kontrolor razreda je bila velika stvar.
Kada si kontrolor razreda,
treba da zapisuješ imena onih koji prave nered -
(Smeh)
što je imalo svojih čari.
Ali nastavnica bi ti takođe dala da držiš štap u ruci
dok se šetaš okolo i nadgledaš one koji prave nered u razredu.
Naravno, nije bilo dozvoljeno koristiti štap.
Ali to je bio uzbudljiva prilika za mene sa devet godina.
Veoma sam želela da budem kontrolor razreda
i dobila sam najbolji rezultat na testu.
Tada je, na moje iznenađenje, nastavnica rekla da kontrolor mora da bude dečak.
Zaboravila je da to razjasni ranije
jer je pretpostavila da je to očigledno.
(Smeh)
Drugi najbolji rezultat na testu je imao dečak,
i on bi bio kontrolor.
Ono što je bilo još interesantnije je da je dečak bio nežna duša
i nije bio zainteresovan da nadgleda razred sa štapom,
dok sam ja bila puna ambicije da to radim.
(Smeh)
Ali bila sam žensko, a on je bio muško, pa je postao kontrolor razreda.
Nikad nisam zaboravila ovu situaciju.
Često grešim kada mislim
da je nešto što je očigledno meni isto tako očigledno i drugima.
Uzmimo za primer mog dobrog prijatelja Luija.
Lui je sjajan čovek naprednih shvatanja,
a kada bismo razgovorali, rekao bi mi:
„Ne znam šta tačno misliš kada kažeš da je drugačije ili teže ženama.
Možda u prošlosti, ali ne i sada."
Nisam razumela kako Lui ne vidi ono što je tako očigledno.
Onda smo jedne večeri, u Lagosu, Lui i ja izašli sa prijateljima.
Za ljude koji ne znaju puno o Lagosu,
postoji ta divna karakteristika Lagosa,
razbacani ljudi punih energije koji bleje izvan ustanova
i na veoma dramatičan način vam pomažu da parkirate kola.
Bila sam impresionirana naročitim teatralnim nastupom
čoveka koji nam je našao mesto za parkiranje te večeri.
Tako da, kad smo izlazili, odlučila sam da mu dam bakšiš.
Otvorila sam torbu, gurnula ruku,
izvukla novac koji sam zaradila radeći svoj posao,
i dala ga tom čoveku.
A on, ovaj čovek koji je bio veoma zahvalan i srećan,
uzeo je novac od mene,
pogledao je u Luija
i rekao: „Hvala, gospodine!“
(Smeh)
Lui me je pogledao iznenađeno i upitao me:
„Zašto se meni zahvaljuje? Ja mu nisam dao novac.“
Tada je Lui počeo da shvata.
Čovek je mislio da je novac koji sam imala ipak došao od Luija.
Zato što je Lui muškarac.
Muškarci i žene su različiti.
Imamo drugačije hormone, imamo drugačije seksualne organe,
imamo drugačije biološke sposobnosti.
Žene mogu da rode decu, muškarci ne.
Bar ne još uvek.
(Smeh)
Muškarci imaju testosteron i uopšte su fizički jači od žena.
Postoji malo više žena nego muškaraca na svetu,
oko 52% svetske populacije su žene.
Ali većinu pozicija moći i statusa zauzimaju muškarci.
Pokojna kenijska dobitnica Nobelove nagrade za mir, Vangari Matai,
je to jednostavno opisala kada je rekla:
„Kako se penješ ka vrhu, tamo je sve manje žena.“
U skorašnjim američkim izborima, sve vreme smo slušali o zakonu Lili Ledbeter,
i ako zanemarimo lepo, zvučno ime ovog zakona,
tu se zapravo radilo o muškarcu i ženi
koji rade isti posao, isto su kvalifikovani,
a muškarac je plaćen više, zato što je muškarac.
Tako da, u bukvalnom smislu, muškarci vladaju svetom,
i ovo je imalo smisla pre hiljadu godina
jer su ljudska bića tada živela u svetu
u kome je fizička snaga bila najvažnija karakteristika za opstanak.
Veći izgledi su bili da će fizički jača osoba da bude vođa,
a generalno gledano, muškarci su fizički jači.
Naravno, ima dosta izuzetaka.
(Smeh)
Ali danas živimo u potpuno drugačijem svetu.
Veći su izgledi da vođa bude ne fizički jača,
već kreativnija, inteligentnija, inovativnija osoba,
a ne postoje hormoni za te osobine.
Muškarac može biti inteligentan, kreativan i inovativan isto koliko i žena.
Evoluirali smo,
ali mi se čini da naše ideje o polu nisu.
Pre nekoliko nedelja, ušetala sam u foaje jednog od najboljih nigerijskih hotela.
Razmišljala sam da kažem ime hotela, ali shvatila sam da ne treba to da uradim.
Stražar na vratima me je zaustavio i postavljao mi neprijatna pitanja,
zato što automatski pretpostavljaju
da je Nigerijka koja ulazi u hotel sama seksualna radnica.
A uzgred, zašto se ovi hoteli usredsređuju na navodnu ponudu,
a ne na potražnju za seksualnim radnicama?
U Lagosu, ja ne mogu da idem sama u mnoge „ugledne“ barove i klubove.
Jednostavno te ne puštaju ako si žena i sama,
moraš da budeš u pratnji muškarca.
Svaki put kada uđem u nigerijski restoran sa nekim muškarcem,
konobar pozdravi njega i ignoriše mene.
Konobari su proizvod -
(Smeh)
Na ovo su neke žene pomislile: „Da! To sam mislila!“
Konobari su proizvod društva koje ih uči da su muškarci važniji od žena.
Znam da konobari nemaju lošu nameru,
ali jedno je znati to intelektualno, a sasvim drugo osećati emocionalno.
Svaki put kada me ignorišu, osećam se nevidljivo,
osećam se uzrujano.
Želim da im kažem da sam ja isto toliko ljudsko biće kao i muškarac,
da sam isto toliko vredna priznanja.
Ovo su male stvari, ali ponekad male stvari bole najviše.
Ne tako davno, napisala sam članak o tome šta znači biti mlada žena u Lagosu,
i jedan poznanik mi je rekao: „Bilo je toliko ljutito.“
Naravno da je bilo ljutito.
(Smeh)
Ja jesam ljuta.
Pol ovako kako funkcioniše danas je ozbiljna nepravda.
Svi bi trebalo da budemo ljuti.
Ljutnja ima dugu istoriju donošenja pozitivnih promena;
ali, pored toga što sam ljuta, takođe imam i nadu.
Zato što duboko verujem u sposobnost ljudskih bića
da učine sebe boljim i poprave sebe nabolje.
Pol je važan svuda u svetu,
ali želim da se usredsredim na Nigeriju i Afriku uopšteno,
zato što je to ono što poznajem, i ono gde je moje srce.
Želim da zatražim danas da počnemo da sanjamo
i planiramo drugačiji svet, pravedniji svet,
svet srećnijih muškaraca i srećnijih žena koji će više biti ono što zapravo jesu.
A počećemo ovako:
moramo da vaspitavamo svoje ćerke drugačije.
Moramo da vaspitavamo i svoje sinove drugačije.
Činimo lošu uslugu dečacima načinom na koji ih vaspitavamo;
gušimo humanost dečaka.
Definišemo muškost na skučen način.
Muškost postaje jedan čvrst, mali kavez, i stavljamo dečake unutar tog kaveza.
Učimo dečake da se plaše straha.
Učimo dečake da se plaše slabosti, ranjivosti.
Učimo ih da maskiraju svoju pravu prirodu,
zato što moraju da budu, nigerijski rečeno, „jaki muškarci“.
U srednjoj školi, dečak i devojčica, oboje tinejdžeri, sa istim džeparcem,
izašli bi i uvek bi se od dečaka očekivalo da plati,
da dokaže svoju muškost.
A onda se pitamo zašto će dečaci pre da ukradu novac od roditelja.
Šta ako bi i dečaci i devojčice
bili vaspitani tako da ne povezuju muškost sa novcem?
Šta ako stav ne bi bio „dečak mora da plati“
već „ko god ima više novca treba da plati?“
Naravno, zbog te istorijske prednosti,
danas će pre muškarci i imati više,
ali ako počnemo da vaspitavamo decu drugačije,
onda za pedeset, sto godina,
dečaci više neće imati taj pritisak da moraju da dokažu muškost na taj način.
Ali ubedljivo najgora stvar koju učinimo muškarcima,
primoravajući ih da osećaju da moraju da budu jaki,
je to da ih ostavimo sa veoma slabim egom.
Što više muškarac oseća da mora da bude „jak muškarac“,
njegov ego postaje slabiji.
A onda činimo još goru uslugu devojčicama
jer ih vaspitavamo da udovoljavaju slabom egu muškarca.
Učimo devojčice da se ustežu, da umanjuju sebe.
Kažemo devojčicama: „Možeš da imaš ambicije, ali ne previše.“
(Smeh)
„Treba da težiš tome da budeš uspešna, ali ne previše uspešna,
u suprotnom, bićeš pretnja muškarcu.“
Ako ti donosiš novac u vezi sa muškarcem,
treba da se pretvaraš da nije tako,
posebno u javnosti,
u suprotnom, oduzećeš mu muškost.
Ali, šta ako preispitamo samu tu pretpostavku?
Zašto bi uspeh žene bio pretnja muškarcu?
Šta ako odlučimo da jednostavno odbacimo taj izraz,
a mislim da ne postoji izraz koji više mrzim od „oduzimanja muškosti“.
Jedan nigerijski poznanik me je jednom pitao da li sam zabrinuta
da bi muškarci mogli da me se plaše.
Nisam uopšte bila zabrinuta.
Tačnije, nije mi padalo na pamet da budem zabrinuta
zato što muškarac koji bi mogao da me se plaši
je upravo onaj muškarac za kog ja nisam zainteresovana.
(Smeh)
(Aplauz)
Ipak, bila sam zatečena ovim.
Zato što sam žensko, od mene se očekuje da težim braku.
Očekuje se da donosim svoje životne odluke
uvek imajući u vidu da je brak najvažniji.
Brak može biti dobra stvar;
on može biti izvor radosti, ljubavi i uzajamne podrške.
Ali zašto učimo devojčice da teže braku,
a ne učimo dečake to isto?
Poznajem ženu koja je odlučila da proda kuću
jer nije želela da uplaši muškarca koji bi je mogao oženiti.
Poznajem neudatu ženu u Nigeriji koja, kada ide na konferencije,
nosi burmu jer, kako kaže,
želi da joj drugi učesnici konferencije „ukažu poštovanje“.
Poznajem mlade žene koje su pod tolikim pritiskom
od strane porodice, prijatelja, čak i na poslu, da se udaju,
da su primorane da naprave užasne izbore.
Ženu u određenim godinama koja je neudata
naše društvo uči da to vidi kao veliki, lični neuspeh.
A za muškarca u određenim godinama koji je neoženjen
jednostavno mislimo da nije stigao da napravi izbor.
(Smeh)
Lako je reći:
„Da, ali žene mogu da kažu 'ne' svemu ovome.“
Ali realnost je teža i komplikovanija.
Svi smo mi društvena bića.
Usvajamo ideje iz naše socijalizacije.
Čak i rečnik koji koristimo kada govorimo o braku i vezama, pokazuje ovo.
Rečnik braka je često rečnik posedovanja, pre nego rečnik partnerstva.
Koristimo reč „poštovanje“
kada mislimo na nešto što žena ukazuje muškarcu,
ali često ne kao nešto što muškarac pokazuje ženi.
Muškarci i žene u Nigeriji bi rekli - ovo je izraz koji me veoma zabavlja -
„Uradio sam to zbog mira u braku.“
Kada muškarci to kažu,
to je obično nešto što ionako ne bi trebali da rade.
(Smeh)
Ponekad to kažu svojim prijateljima,
to je nešto što kažu prijateljima na neki nežno ogorčeni način.
Znate, nešto što konačno dokazuje koliko su muževni, potrebni, voljeni.
„Moja žena kaže da ne mogu da idem u klub svake noći,
tako da, zbog mira u braku, idem samo vikendom.“
(Smeh)
A kada žena kaže: „Uradila sam to zbog mira u braku“,
ona obično priča o odricanju od posla, sna, karijere.
Učimo žene da je u vezi kompromis ono što je svojstveno ženama.
Podižemo devojčice da gledaju jedna na drugu kao na konkurenciju -
ne u poslu ili u dostignućima, što mislim da može da bude dobra stvar,
već u pogledu pažnje muškaraca.
Učimo devojčice da ne mogu da budu seksualna bića
na isti način kao i dečaci.
Ako imamo sinove, ne smeta nam da znamo o njegovim devojkama.
Ali momci naših ćerki? Bože sačuvaj.
(Smeh)
Ali, naravno, u pravo vreme,
očekujemo od tih devojčica da dovedu pravog muškarca koji će biti njihov muž.
Nadgledamo devojčice, veličamo ih zbog nevinosti,
ali ne veličamo dečake zbog nevinosti,
a uvek sam se pitala kako tačno to treba da funkcioniše zato što...
(Smeh)
(Aplauz)
Mislim, gubljenje nevinosti je obično proces koji uključuje...
Skoro je jedna mlada žena višestruko silovana
na univerzitetu u Nigeriji;
mislim da neki znaju za to.
Odgovor mnogih mladih Nigerijaca, i muškaraca i žena,
je bio nešto slično ovome:
„Da, silovanje je pogrešno.
Ali šta jedna devojčica radi u sobi sa četiri dečaka?“
Ukoliko zanemarimo užasnu nehumanost takve reakcije,
ovi Nigerijci su podizani tako da misle o ženi kao suštinski krivoj,
i podizani su da očekuju toliko malo od muškaraca
da je ideja o muškarcima kao divljacima, bez ikakve kontrole, nekako prihvatljiva.
Učimo devojčice da se stide.
„Skupi noge.“ „Pokrij se.“
Činimo da se osećaju kao da, samim tim što su žene, su već krive za nešto.
Tako da devojčice porastu u žene koje ne vide da imaju želje.
Odrastu u žene koje ućutkuju same sebe.
Odrastu u žene koje ne mogu da kažu šta zaista misle,
i odrastu -
to je najgora stvar koju učinimo devojčicama -
odrastu u žene koje od pretvaranja naprave umetnost.
(Aplauz)
Poznajem ženu koja mrzi kućne poslove, jednostavno ih mrzi,
ali se pretvara da ih voli,
zato što je naučila da, da bi bila „dobar materijal za udaju“,
ona mora da bude - da upotrebim tu nigerijsku reč - dobra „domaćica“.
A onda se udala,
i nakon nekog vremena porodica njenog muža počela je da se žali kako se promenila.
(Smeh)
Zapravo, ona se nije promenila, samo se umorila od pretvaranja.
Problem sa polom je da on propisuje kakvi treba da budemo
umesto da prepozna kakvi jesmo.
Zamislite koliko bismo bili srećniji, slobodniji da budemo ono što zaista jesmo,
kada ne bismo imali taj teret u vidu očekivanja od pola.
Dečaci i devojčice se, neosporno, biološki razlikuju,
ali socijalizacija preuveličava razlike
i onda postaje proces koji se samoostvaruje.
Uzmimo za primer kuvanje.
Danas, pre će žene raditi kućne poslove nego muškarci - kuvanje i čišćenje.
Ali zašto je to tako?
Da li je to zato što su se žene rodile sa genom za kuvanje?
(Smeh)
Ili zato što su tokom godina prilagođavane tako da vide kuvanje kao njihovu ulogu?
U stvari, htela sam da kažem da su žene možda stvarno rođene sa genom za kuvanje
dok se nisam setila da je većina poznatih kuvara na svetu,
kojima dajemo fensi titulu „glavnog kuvara“, u stvari muškarci.
Nekada sam se ugledala na moju baku, koja je bila sjajna žena,
i pitala se kakva bi ona bila da je imala iste prilike kao muškarci u odrastanju.
Danas, postoji mnogo više prilika za žene nego što ih je bilo u vreme moje bake
zbog promena u politici, promena u zakonu, što je sve veoma važno.
Ali ono što je još važnije je naš stav, naš način razmišljanja,
ono u šta verujemo i šta cenimo kod pola.
Šta ako bismo se pri podizanju dece fokusirali na sposobnosti umesto na pol?
Šta ako bismo se pri podizanju dece fokusirali na interesovanja umesto na pol?
Poznajem porodicu koja ima ćerku i sina, a oboje su sjajni u školi i divna deca.
Kada je dečak gladan, roditelji kažu devojčici:
„Idi i spremi nudle za svog brata.“
(Smeh)
Devojčica ne voli nešto preterano da sprema nudle,
ali je devojčica, tako da mora da to uradi.
Šta ako bi roditelji, od početka,
učili i dečaka i devojčicu da spremaju nudle?
Kuvanje je inače veoma korisna veština koju bi dečaci trebalo da imaju.
Nikad mi nije imalo smisla zašto bi prepustili tako presudnu stvar,
sposobnost da nahranimo sebe -
(Smeh)
u rukama drugih.
(Aplauz)
Poznajem ženu koja ima istu diplomu i isti posao kao i njen muž.
Kada dođu kući sa posla, ona radi većinu kućnih poslova,
što mislim da je tako u većini brakova.
Ali što me je začudilo u njihovom slučaju, je da kad god bi muž promenio bebi pelenu,
ona bi mu rekla „hvala“.
Šta ako bi ona videla ovo kao nešto sasvim normalno i prirodno
da on, u stvari, i treba da se stara o svom detetu?
(Smeh)
Pokušavam da se odučim od mnogih lekcija o polu
koje sam usvojila dok sam odrastala.
Ali ponekad se i dalje osećam ranjivo kada se suočim sa očekivanjima o polu.
Prvi put kada sam držala čas pisanja na postdiplomskim studijama,
bila sam zabrinuta.
Ne zbog materijala koji je trebalo da predajem
zato što sam to dobro pripremila, i predavala bih ono što volim da predajem.
Umesto toga, brinula sam šta da obučem.
Želela sam da me shvate ozbiljno.
Znala sam da ću, zato što sam žensko, morati samim tim da dokažem koliko vredim.
A bila sam zabrinuta, ako izgledam previše ženstveno,
da me neće shvatiti ozbiljno.
Zapravo sam želela da stavim sjaj za usne i obučem suknju,
ali odlučila sam da to ne uradim.
Umesto toga, obukla sam veoma ozbiljno, veoma muškobanjasto i grozno odelo.
(Smeh)
Jer tužna istina je da, kada je u pitanju izgled,
muškarci su standard, oni su merilo.
Kada se muškarac sprema za poslovni sastanak,
on ne brine da li izgleda previše muževno
i da li će zbog toga da bude uzet zdravo za gotovo.
Kada se žena sprema za poslovni sastanak,
ona mora da brine da li izgleda previše ženstveno,
šta to govori o njoj i da li će biti shvaćena ozbiljno.
Volela bih da tog dana nisam obukla to odvratno odelo.
Zapravo, izbacila sam ga iz ormana.
Da sam tada bila ovoliko sigurna u sebe koliko sam sada, da budem ono što jesam,
moji studenti bi imali još više koristi od mog predavanja,
zato što bih se osećala prijatnije
i bila bih ispunjenija i mnogo više ono što zapravo jesam.
Izabrala sam da se više ne izvinjavam za svoju ženskost i za svoju ženstvenost.
(Aplauz)
Želim da me cene u celokupnoj mojoj ženskosti
zato što to zaslužujem.
Razgovor o polu nije lak.
Kako za muškarce tako i za žene,
pokrenuti priču o polu ponekad znači naići na direktan otpor.
Mogu da pretpostavim da neki ljudi ovde sada misle u sebi:
„Žene, verne samoj sebi?“
Neki od muškaraca ovde možda sada misle:
„Dobro, sve ovo je interesantno, ali ja ne mislim tako.“
A upravo to je deo problema.
To što mnogi muškarci ne razmišljaju aktivno o polu
ili ne primećuju pol, je deo problema o polu.
To što mnogi muškarci kažu, kao moj prijatelj Lui,
da je sve u redu sada,
i mnogi muškarci ne čine ništa da to promene.
Ako si muškarac i uđeš u restoran sa ženom
i konobar pozdravi samo tebe,
zar ti ne pada na pamet da pitaš konobara:
„Zašto nisi pozdravio i nju?“
Zato što pol može da bude -
(Smeh)
Zapravo, možda smo zašli u dužu verziju ovog govora.
S obzirom na to da razgovor o polu može da bude neprijatan,
postoje veoma laki načini da se prekine taj razgovor.
Tako će neki ljudi spomenuti evolucionu biologiju i majmune,
kako se, znate, ženski majmuni klanjaju muškim majmunima, i slično.
Ali poenta je da mi nismo majmuni.
(Smeh)
(Aplauz)
Majmuni takođe žive na drvetu i jedu crve za doručak, a mi to ne činimo.
Neki ljudi će reći: „Pa, jadni muškarci, i njima je teško.“
To je tačno.
Ali to nije ono što -
(Smeh)
Ali ovaj razgovor nije o tome.
Pol i klasa predstavljaju različite vrste ugnjetavanja.
Zapravo, ja sam naučila mnogo toga o sistemima ugnjetavanja
i kako oni mogu da budu slepi jedni za druge, razgovarajući sa crncima.
Jednom sam razgovarala sa crncem o polu i on mi je rekao:
„Zašto moraš da kažeš 'moje iskustvo kao žena'?
Zašto ne može da bude 'tvoje iskustvo kao ljudsko biće'?“
Ovo je bio isti muškarac koji je često govorio o svom iskustvu kao crnac.
Pol jeste važan.
Muškarci i žene doživljavaju svet različito.
Pol određuje način na koji doživljavamo svet.
Ali mi možemo da promenimo to.
Neki ljudi će reći:
„Ali žene imaju stvarnu moć, suštinsku moć.“
Za one koji nisu Nigerijci, suštinska moć je izraz
koji pretpostavljam da znači nešto slično tome
kao žena koja koristi svoju seksualnost da bi dobijala usluge od muškaraca.
Ali suštinska moć nije moć uopšte.
Suštinska moć znači da žena jednostavno ima dobru osnovu
da s vremena na vreme iskoristi tuđu moć.
Onda, naravno, moramo da se zapitamo
šta kada je taj neko loše volje, bolestan ili impotentan.
(Smeh)
Neki ljudi će reći da naša kultura nalaže da žena bude podređena muškarcu.
Ali kultura se stalno menja.
Imam prelepe nećakinje bliznakinje koje imaju 15 godina i žive u Lagosu.
Da su se rodile pre sto godina, bile bi odvedene i ubijene.
Zato što je to bila naša kultura, kultura je bila da se blizanci ubijaju.
Pa šta je onda svrha kulture?
Mislim, tu je ono dekorativno - ples...
ali kultura je u stvari i u očuvanju i produženju vrste.
U mojoj porodici,
ja sam dete koje najviše interesuje priča o tome ko smo,
naša tradicija, znanje o zemlji naših predaka.
Moja braća nisu zainteresovana kao ja.
Ali ja ne mogu da učestvujem, ne mogu da idem na plemenske sastanke,
ne mogu da imam reč.
Zato što sam žensko.
Kultura ne čini ljude, ljudi čine kulturu.
Tako da ako je stvarno tačno -
(Aplauz)
Tako da ako je stvarno tačno
da celokupno čovečanstvo žena ne čini našu kulturu,
onda treba da ih učinimo našom kulturom.
Veoma često se setim svog dragog prijatelja,
Okolome Maduevesija.
Neka on i svi ostali koji su preminuli u toj nesreći Sosolisa, počivaju u miru.
Pamtićemo ga svi mi koji smo ga voleli.
Bio je u pravu onog dana pre mnogo godina kada me je nazvao feministkinjom.
Ja jesam feministkinja.
A kada sam tog dana potražila reč u rečniku, ovo je pisalo:
„Feminista: osoba koja veruje u socijalnu, političku
i ekonomsku jednakost među polovima.“
Moja čukunbaka, iz priča koje sam čula, je bila feministkinja.
Pobegla je iz kuće muškarca za kog nije želela da se uda
i na kraju se udala za onog koga je izabrala.
Odbijala je, bunila se, dizala svoj glas
kad god je osećala da joj je uskraćen pristup, zemlja, i tome slično.
Moja čukunbaka nije znala za reč „feministkinja“,
ali to ne znači da ona to nije bila.
Više nas bi trebalo da povrati pravo na tu reč.
Moja definicija feministe je:
feminista je muškarac ili žena
koji kaže -
(Smeh)
(Aplauz)
Feminista je muškarac ili žena koji kaže:
„Da, postoji problem sa polom onako kako je to danas,
i moramo da ga rešimo.
Moramo da učinimo stvari boljim.“
Najbolji feminista kog poznajem je moj brat Kene.
On je takođe ljubazan, zgodan, predivan muškarac,
i veoma je muževan.
Hvala vam.
(Aplauz)