תודה רבה לכם.
אני רופא לרפואה תומכת
והיום אני רוצה לשוחח איתכם על הטיפול הבריאותי.
אני רוצה לשוחח איתכם על בריאות ועל הטיפול
באוכלוסיה הפגיעה ביותר בארצנו --
האנשים שמתמודדים עם הבעיות הבריאותיות המורכבות והחמורות ביותר.
אני רוצה לדבר איתכם גם על כלכלה.
והמפגש בין שני נושאים אלה צריך להפחיד אתכם כהוגן --
אותי זה בהחלט מפחיד.
אני רוצה לדבר איתכם גם על הרפואה התומכת:
גישה לטיפול באוכלוסיה הזאת --
[רפואה תומכת: קול שונה העוזר לחולים למצוא את קולם]
גישה המבוססת על מה שחשוב להם.
טיפול שמעמיד במרכז את החולה וערכיו
ועוזר לשפר ולהאריך את חיי האוכלוסיה הזאת.
זהו מודל טיפולי שאומר את האמת,
מודל של מפגש אישי עם החולה בחייו הרגילים.
אני רוצה להתחיל בסיפורו של המטופל הראשון שלי.
היה זה יומי הראשון כרופא, עם החלוק הלבן והארוך...
נכנסתי בצעד מהוסס לבית החולים
ומיד, האדון ההוא, הרולד, בן ה-68, הגיע לחדר המיון.
הוא סבל מכאבי ראש מזה כשישה שבועות
שהלכו והחמירו עוד ועוד ועוד.
הבדיקה העלתה שיש לו סרטן שהתפשט אל מוחו.
הרופא המטפל הורה לי ללכת ולספר להרולד ולמשפחתו
את הדיאגנוזה, את הפרוגנוזה ואת אפשרויות הטיפול.
חלפו רק חמש שעות מתחילת הקריירה החדשה שלי,
אז עשיתי את הדבר היחיד שידעתי לעשות.
נכנסתי,
התיישבתי,
נטלתי את ידו של הרולד,
נטלתי את ידה של אשתו
ורק נשמתי.
הוא אמר: "הבשורות אינן טובות, נכון, בני?"
עניתי: "לא."
וכך דיברנו, הקשבנו ושוחחנו.
ואחרי זמן-מה אמרתי:
"הרולד, מה משמעותי עבורך?
"מה מקודש בעיניך?"
והוא ענה:
"המשפחה שלי."
שאלתי: "מה אתה רוצה לעשות?"
הוא טפח על ברכי ואמר: "אני רוצה ללכת לדוג;
"את זה, אני יודע לעשות."
למחרת, הרולד הלך לדוג.
הוא נפטר כעבור שבוע.
כשאני נזכר בהכשרה שלי, אני חוזר אל הרולד,
ואני חושב שזאת שיחה
שמתנהלת לעתים רחוקות מדי.
ובעיית העדר השיחה הזאת הובילה אותנו למשבר,
לאיום הגדול ביותר כיום על אורח החיים האמריקני,
שהוא ההוצאות על שירותי הבריאות.
אז מה ידוע לנו?
ידוע לנו שהאוכלוסיה הזאת, הכי חולים,
צורכת 15% מהתוצר הלאומי הגולמי --
כמעט 2.3 טריליון דולר.
כלומר, 15 האחוזים הכי חולים צורכים 15 אחוזים מהתל"ג.
אם נשתמש בכך לחיזוי שני העשורים הבאים
עם הזדקנות דור ה"בייבי בום",
נגיע בקצב הזה ל-60% מהתל"ג.
60 אחוז מהתוצר הלאומי הגולמי של ארצות הברית של אמריקה --
בסדר-גודל כזה, הקשר לשירותי בריאות הוא קלוש בלבד.
זה קשור למחיר ליטר חלב,
לשכר לימוד במכללה.
זה קשור לכל מה שחשוב לנו
ולכל מה שאנו מכירים כיום.
זה מסכן את כלכלת השוק החופשי ואת הקפיטליזם
של ארצות הברית של אמריקה.
נעזוב לרגע את הסטטיסטיקה, נעזוב את המספרים.
בואו נדבר על הערך שאנו מפיקים מכל הדולרים שאנו מוציאים.
אטלס דרטמות, לפני כשש שנים,
בדק כל דולר שהוצא על שירותי בריאות --
באופן כללי, עבור האוכלוסיה הזאת.
מצאנו שהחולים בעלי ההוצאות הכי גבוהות לאדם
היו הכי סובלים, כואבים, מדוכאים,
ולעתים קרובות מאד אלו שהקדימו למות.
איך זה ייתכן?
זאת ארצות הברית של אמריקה,
עם מערכת שירותי הבריאות הכי מעולה בעולם.
אנו מוציאים פי 10 על החולים האלה
מאשר הארץ השניה בדירוג הזה בעולם.
זה לא הגיוני.
אבל מה שידוע לנו הוא,
שמתוך 50 המדינות המובילות בעולם
במערכות מאורגנות של שירותי בריאות,
אנו מדורגים במקום ה-37.
מדינות הגוש המזרחי לשעבר ומדינות תת הסהרה האפריקנית
מדורגות מעלינו מבחינת האיכות והערך.
הנה משהו שאני פוגש בפרקטיקה שלי מידי יום,
ואני בטוח שרבים מכם חוו זאת בקריירות שלכם:
יותר איננו יותר.
מי שעברו יותר בדיקות,
יותר רעש וצלצולים,
עברו יותר כימותרפיה, יותר ניתוחים, יותר הכל --
ככל שאנו עושים יותר למישהו,
כך זה פוגע באיכות חייו.
ולעתים קרובות מאד, מקצר אותם.
אז מה נעשה בקשר לכך? מה אנו עושים בקשר לכך?
ומדוע זה כך?
המציאות העגומה, גבירותי ורבותי,
היא שאנו, תעשיית שירותי הבריאות, הרופאים עם החלוקים הלבנים והארוכים --
אנו גונבים מכם,
אנו גונבים מכם את ההזדמנות
לבחור איך תרצו לחיות את חייכם
בהקשר לכל מחלה שהיא.
אנו מתמקדים במחלה, בפתולוגיה, בניתוחים ובתרופות.
אנו לא רואים את האדם.
איך נוכל להתייחס לזה מבלי להבין את זה?
אנו עושים דברים לדבר הזה;
עלינו לפעול בכיוון הזה.
המטרה המשולשת של הטיפול הבריאותי:
אחת: לשפר את חוויית המטופל.
שתיים: לשפר את בריאות האוכלוסיה.
שלוש: להקטין את ההוצאות לאדם לאורך זמן.
הקבוצה שלנו, קבוצת הטיפול התומך, ב-2012, בעבודה עם החולים שבחולים --
סרטן,
מחלות לב, מחלות ריאות,
מחלות כליות,
שטיון --
איך שיפרנו את חוויית החולה?
"אני רוצה להיות בבית, דוקטור."
"בסדר. נביא את הטיפול אליך."
שיפור באיכות החיים.
לחשוב על האדם.
שתיים: בריאות האוכלוסיה.
איך שינינו את יחסנו לאוכלוסיה,
עבדנו איתם ברמה שונה, עמוקה יותר,
ויצרנו קשר למובן רחב יותר של המצב האנושי, מאשר מצבי הפרטי?
איך אנו מנהלים קבוצה זו
ואיך הגענו לכך שמתוך כלל חולי החוץ שלנו,
94%, ב-2012, לא נאלצו כלל להתאשפז בבית-חולים?
ולא כי לא היתה להם האפשרות,
אלא כי לא היו צריכים.
הבאנו את הטיפול אליהם.
שמרנו על הערכים שלהם ועל איכות חייהם.
שלוש: הוצאות לאדם.
באוכלוסיה הזאת,
שמוציאה כיום 2.3 טריליון דולר ובעוד 20 שנה - 60% מהתל"ג,
הפחתנו את הוצאות הבריאות בקרוב ל-70%.
הם קיבלו יותר דברים שמתאימים לערכיהם
וחייהם בעבר ובהווה טובים וארוכים יותר
תמורת שליש אחד מכמות הכסף.
זמנו של הרולד היה קצוב,
אך לא כך הרפואה התומכת.
הרפואה התומכת היא גישה שמתחילה באבחון ומסתיימת בתום החיים.
השעות,
השבועות, החודשים, השנים,
באופן רציף --
עם טיפול, ללא טיפול.
הכירו את כריסטין.
סרטן צוואר הרחם בשלב 3.
סרטן עם גרורות שהחל בצוואר הרחם שלה
והתפשט לכל גופה.
היא בשנות ה-50 שלה ועדיין חיה.
לא מדובר כאן בסוף החיים,
אלא בחיים.
לא מדובר כאן בקשישים בלבד,
אלא בבני-אדם.
זה הוא ריצ'רד.
מחלת ריאות בשלב הסופי.
"ריצ'רד, מה מקודש בעיניך?"
"ילדי, אשתי ואופנוע ההרלי שלי."
(צחוק)
"טוב!"
-"אני לא יכול להרכיב אותך עליו כי אני בקושי מדווש,
"אבל נראה מה אפשר לעשות."
ריצ'רד הגיע אלי
והוא היה במצב קשה.
קול קטן בתוכו לחש לו
שנותרו לו אולי כמה שבועות או חודשים.
אז פשוט שוחחנו.
ואני הקשבתי, וניסיתי לשמוע --
הבדל עצום.
מבחינת השימוש באלה יחסית לזה.
אמרתי: "טוב. בוא נעבור יום אחרי יום
"כמו בכל פרק אחר בחיינו."
נפגשנו עם ריצ'רד בחייו הרגילים,
ואנו משוחחים בטלפון פעם-פעמיים בשבוע,
אבל הוא פורח, בהתחשב בכך שהוא חולה במחלת ריאה שלב 3.
הרפואה התומכת לא נועדה רק לקשישים.
היא לא מיועדת רק לגיל העמידה.
היא מתאימה לכולם.
הכירו את ידידי, ג'ונתן.
לכבוד ולעונג לנו שג'ונתן ואביו הצטרפו אלינו היום.
ג'ונתן הוא בשנות ה-20 שלו, ואני הכרתיו לפני כמה שנים.
הוא התמודד עם סרטן אשכים עם גרורות,
שהתפשט והגיע אל מוחו.
היה לו שבץ,
הוא עבר ניתוח מוח,
הקרנות, כימותרפיה.
כשפגשתי אותו ואת משפחתו,
זה היה שבועיים לפני ניתוח השתלת מח-עצם,
וכשהקשבתי ושוחחתי איתם,
הם אמרו: "עזור לנו להבין מה זה סרטן?"
איך הם עברו את כל זה
מבלי להבין עם מה יש לנו עסק?
איך הם עברו את כל זה ללא עזרה והעצמה מצד מישהו
שיודע עם מה הם מתמודדים,
ועושה את הצעד הבא, של המפגש איתם, כבני-אדם,
כדי לדעת אם זה מה שצריך לעשות?
האל יודע שאנו מסוגלים לעשות לכם כל מיני דברים.
האם אנו מוכרחים לעשותם?
ואל תאמינו לי:
כל ההוכחות הקשורות לרפואה התומכת בימינו
מראות בוודאות מוחלטת שחייהם של האנשים טובים וארוכים יותר.
היה מאמר מכונן בכתב העת לרפואה של ניו-אינגלנד,
ב-2010.
בהרווארד נערך מחקר ע"י אחדים מידידי, חברים למקצוע.
סרטן ריאות בשלב הסופי:
קבוצה אחת עם רפואה תומכת,
וקבוצה זהה - בלי.
הקבוצה עם הרפואה התומכת דיווחה עם פחות כאבים,
פחות דכאון.
הם נזקקו לפחות אשפוזים.
וגבירותי ורבותי:
הם חיו בין 3 ל-6 חודשים יותר.
אם הרפואה התומכת היתה תרופה לסרטן,
כל הרופאים המטפלים בסרטן היו רושמים אותה.
מדוע הם לא עושים זאת?
שוב, משום שאנו, הרופאים המסורבלים עם החלוקים הלבנים
הוכשרנו לאור המנטרה להתמודד עם זה
לא עם זה.
למקום הזה כולנו נגיע ביום מן הימים.
אבל השיח הזה, היום, איננו אודות המוות,
אלא אודות החיים.
חיים המבוססים על ערכינו, על מה שמקודש בעינינו
וכיצד אנו רוצים לכתוב את פרקי חיינו,
בין אם מדובר בפרק האחרון
או בחמשת הפרקים האחרונים.
מה שידוע לנו,
מה שהוכחנו,
הוא שהשיח הזה צריך להתנהל היום --
לא בשבוע הבא ולא בשנה הבאה.
מה שמוטל על הכף הם חיינו היום,
חיינו ככל שנזדקן וחיי ילדינו ונכדינו.
לא רק בחדר בית החולים או על הספה, בבית,
אלא בכל מקום ומקום.
הרפואה התומכת היא ה-פתרון ליצירת מגע עם בני-אדם,
כדי לשנות את הדרך המצפה לכולנו,
ולשנות אותה לטובה.
אני פונה לעמיתי,
לחולי,
לממשלתי,
לכל בני האדם,
ומבקש שנקום, נצעק ונדרוש
לקבל את הטיפול הכי טוב שבגדר האפשר,
כדי שנוכל לחיות טוב יותר היום
וכדי שנבטיח חיים טובים יותר מחר.
עלינו לשנות את דרכינו היום
כדי שנוכל לחיות מחר.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)