Quan vaig a una escola i parlo amb estudiants
i sempre els pregunto el mateix:
"Per què cerqueu a Google?"
"Per què el trieu?"
Sempre em donen aquestes raons:
Primera, "perquè funciona":
molt bé, jo també l'utilitzo per això.
Segona, alguns diuen:
"No conec cap altra alternativa."
Aquesta no és tan bona, i normalment els hi dic:
"Posa 'motor de cerca' a Google,
i veuràs algunes bones alternatives."
L'última, però no menys important,
és la d'un estudiant, que aixeca la mà i diu:
"Amb Google m'asseguro sempre els millors resultats; els més objectius."
Segur d'obtenir sempre els millors resultats; els més objectius.
Com que sóc d'Humanitats,
encara que d'Humanitats digitals,
se'm posa la pell de gallina,
tot i que sé que aquesta confiança en la objectivitat
és un dels pilars de l'apreci col·lectiu pel Google.
Us explicaré per què això és, filosòficament, impossible.
Però primer, parlaré una mica del principi bàsic
darrere de qualsevol cerca, i que a vegades oblidem.
Quan cerqueu a Google
pregunteu-vos primer: "Busco un fet aïllat?"
Quina és la capital de França?
Quins són els components de la molècula de l'aigua?
Perfecte. Feu servir el Google.
No hi ha cap grup de científics a punt de demostrar
que les respostes són Londres i H3O.
No hi ha cap conspiració al darrere.
Estem d'acord, a escala global,
de les respostes a aquests fets aïllats.
Però si compliquem la cerca i busquem, per exemple,
"Per què existeix el conflicte Israel-Palestina?"
Ara ja no cerquem un fet específic,
ara cerquem coneixement:
molt més complicat i delicat.
Per arribar al coneixement,
agafaríeu 10, 20 ó 100 fets
i diríeu, "són certs".
Però segons qui sóc,
jove o vell, blanc o negre, gay o no,
els valoraré de manera diferent.
I jo diría: "Sí, això és cert,
però per a mi és més important que allò."
És aquí on comença a ser interessant,
perquè aquí esdevenim humans.
Perquè comencem a debatre, a crear la societat.
I per a arribar a algun lloc hem de filtrar els fets aquí,
entre amics, veïns, pares i fills
i col·legues, i diaris i revistes
fins a arribar al coneixement real,
que un motor de cerca no ens pot ajudar a trobar.
Us he promès un exemple que demostri
com n'és de difícil arribar al coneixement real i objectiu...
perquè ens faci pensar.
Realitzaré dues cerques senzilles.
Començarem per "Michelle Obama",
la Primera Dama dels Estats Units.
Cliquem per a veure imatges.
Funciona força bé, com veieu.
És una cerca perfecta, més o menys.
Només surt ella a les fotos, ni tan sols apareix el President.
Com funciona això?
Molt senzill.
Google empra l'intel·ligència però simplement
cerca dues coses principals.
Primer, què surt a cada peu de foto?
Diu "Michelle Obama" a sota de la foto?
Un bon indicador perquè només hi aparegui ella.
Segon, Google cerca, l'arxiu de la imatge,
el nom de l'arxiu que han pujat a la web.
L'arxiu es diu "MichelleObama.jpeg"?
Bon indicador que en Clint Eastwood no hi surt a la foto.
Si teniu això, obtindreu un resultat com aquest - gairebé.
L'any 2009 la Michelle Obama va ser víctima d'una campanya racista,
on la gent l'insultava mitjançant els resultats de cerca.
Havia una foto d'ella, estesa per tota la xarxa,
amb la cara distorsionada per fer-la semblar un mico.
Aquella foto es va publicar a tot arreu.
I la gent la publicava amb la intenció clara
de que anés pujant en els resultats de cerca.
S'asseguraven de posar "Michelle Obama" a la descripció
i, de pujar la foto amb el nom "MichelleObama.jpeg".
Ja sabeu per què: per manipular els resultats de cerca.
I va funcionar.
Si cercaves "Michelle Obama" per Google el 2009
la foto del mico deformat surtia als primers resultats.
Els resultats s'autonetejen
cosa que forma part de la bellesa de tot això:
La rellevància es calcula cada hora, cada dia.
Però en aquest cas, Google no es va conformar amb això,
van pensar: "això és un resultat negatiu i racista,
i l'el·liminarem manualment.
Escriurem un codi i ho arreglarem."
I ho van fer.
No crec que ningú en aquesta sala ho trobi malament.
Jo tampoc.
Però, al cap de dos anys
"l'Anders" més cercat a Google,
Anders Behring Breivik,
va fer el que tots sabem.
El 22 de juliol del 2011,
va ser un dia horrible per a Noruega.
Aquest terrorista va fer volar dos edificis del govern
a unes passes d'aquí, a Oslo, a Noruega,
i va anar fins a l'illa d'Utøya,
on va disparar i assassinar un grup de nanos.
Quasi 80 persones van morir aquell dia.
Molts descriurien aquest acte terrorista
en dues parts: fer volar els edificis i assassinar els nanos.
No és veritat.
Van ser tres parts.
Va fer explotar els edificis, va disparar als nanos,
i va esperar que el món el googlegés.
I va planejar les tres parts igual de bé.
I si va haver-hi algú que ho va entendre,
va ser un desenvolupador web suec,
un expert en optimització de cerques d'Estocolm, Nikke Lindqvist.
També està ficat en política,
i en els mitjans socials, té un blog i Facebook.
Va dir a tothom,
"El que aquest vol ara,
és controlar la seva imatge.
A veure si la podem distorsionar.
A veure si el món civilitzat protesta
pel que ha fet i l'insulta amb els resultats de cerca."
Però com?
Va dir als seus lectors:
"Aneu a Internet,
trobeu imatges de caques de gos...
trobeu imatges de caques al carrer...
i publiqueu-les al mur, a les webs, als blogs.
Assegureu-vos d'escriure el seu nom a la descripció,
anomeneu l'arxiu de foto 'Breivik.jpeg.'.
Ensenyem-li a Google com és la cara d'un terrorista."
I va funcionar.
Després de la campanya
contra Michelle Obama, la de Anders Behring Breivik va funcionar.
Si cercaves la seva imatge a Google després del 22 de juliol a Suècia
trobaves la imatge d'una caca de gos ben amunt als resultats de cerca,
com a forma de protesta.
Curiosament, Google no va intervenir.
No van entrar per el·liminar manualment aquells resultats.
La pregunta del milió de dòlars és:
en què es diferencien aquests dos casos?
En què es diferencia el cas de la Michelle Obama,
del cas de l'Anders Behring Breivik?
En res.
Són exactament el mateix,
però Google només va intervenir en un cas
Per què?
Perquè Michelle Obama
és honorable, i Anders Behring Breivik és menyspreable.
Veieu què passa?
Es jutja una persona
i només hi ha un poderòs
amb autoritat per dir qui és qui.
"Ens agrades o no ens agrades."
"Creiem en tu, o no hi creiem."
"Ets bo, ets dolent. Vertader, o fals."
"Ets Obama, ets Breivik."
Això és poder, sense cap dubte.
Recordeu que darrere d'un algoritme
sempre hi ha una persona,
amb una sèrie de creences personals
que no es poden erradicar amb cap codi.
I el meu missatge va no només a Google,
sinó a tots els que creieu en els codis.
Heu d'identificar els vostres prejudicis.
Heu d'entendre que sou humans
i actuar en conseqüència.
I us ho dic perquè hem arribat a un punt
on és absolutament imperatiu
que enfortim aquest vincle:
entre humanitats i tecnologia.
Més fort que mai.
I també per recordar-vos que la idea
meravellosa d'un resultat imparcial i net
és, i seguirà sent, un mite.
Gràcies pel vostre temps.
(Aplaudiments)