Усі тварини спілкуються.
Краби махають один одному клішнями, щоб повідомити, що вони здорові
і готові до спарювання.
Каракатиці використовують пігментні клітини під назвою хроматофори,
щоб створити забарвлення шкіри для маскування
або відлякати суперників.
Бджоли виконують складні танці,
щоб повідомити іншим інформацію про розташування і багатство джерела їжі.
Усі ці види тварин мають вражаючі системи спілкування,
проте чи існує у тварин мова?
Щоб відповісти на це,
потрібно розглянути чотири особливі властивості, пов'язані з мовою:
дискретність,
граматика,
продуктивність
та довільність.
Дискретність означає, що існують окремі одиниці,
такі як звуки і букви,
які можуть поєднуватися, аби передати нові поняття,
як набір слів-магнітів для холодильника, які можна переставити,
щоб створити нові фрази.
Граматика передбачає систему правил,
які вказують, як треба поєднувати ці окремі одиниці.
Продуктивність - це можливість використовувати мову,
щоб створити нескінченну кількість повідомлень.
Та довільність - це можливість говорити про ті речі,
які в даний момент не можна споглядати,
такі як минуле, майбутнє чи вигадані події.
Тож чи виявляє спілкування тварин якісь з цих властивостей?
Для крабів і каракатиць відповідь - ні.
Вони не поєднують сигнали особливим способом.
Також ці сигнали не мають відповідати граматичному порядку,
і вони передають тільки поточні стани,
такі як "Я здоровий" або "Я отруєний".
Проте деякі тварини дійсно проявляють певні властивості.
Бджоли використовують рухи, кути, тривалість та інтенсивність своїх танців,
щоб описати місцезнаходження та багатство джерела їжї.
Це джерело знаходиться за межами вулика,
тому бджолам властива довільність.
Така ж мовна риса властива і луговим собачкам,
які живуть тисячами
та слугують здобиччю для койотів, яструбів, борсуків, змій та людей.
Їхні сигнали тривоги дають інформацію про розмір, форму, швидкість хижака
і навіть вказують, у що одягнена людина-хижак,
та чи має вона зброю.
Такі великі мавпи, як шимпанзе та горили, також чудово спілкуються.
Деякі з них навіть вивчили спеціальну мову жестів.
Шимпанзе Уошо продемонструвала дискретність,
поєднавши кілька знаків в елементарні фрази,
такі як "Відкрийте, будь ласка. Швидше".
Коко, самка горили, яка розуміє більше ніж 1000 знаків
і близько 2000 слів розмовної англійської мови,
розповіла про коханого кошенятка, який незадовго до цього помер.
Тим самим вона продемонструвала довільність.
Проте варто відзначити, що мавпи, описані в обох цих випадках,
використовували людську систему спілкування,
на відміну від тієї, що зустрічається в дикій природі.
Існує також багато інших прикладів складних систем спілкування у тварин.
Наприклад, у дельфінів,
які свистять для розпізнавання віку, розташування, імен та статі.
Вони також можуть розуміти граматику
мови жестів, яку використовують дослідники для спілкування з ними.
Однак, у природньому спілкуванні дельфінів граматики не існує.
Хоча всім цим системам спілкування
притаманні деякі з властивостей, які були зазначені,
жодні системи не проявляють усіх чотирьох рис.
Навіть вражаючі здібності Уошо і Коко поступаються
мовним навикам більшості трьохрічних дітей.
Зазвичай теми для спілкування у тварин обмежені.
Бджоли розмовляють про їжу,
лугові собачки - про хижаків,
а краби - про самих себе.
Людська мова залишається однією
з могутнім поєднанням граматики і продуктивності,
а також дискретності й довільності.
Людський мозок може сприймати обмежене число елементів
і створювати необмежене число повідомлень.
Ми можемо створювати і розуміти складні речення,
а також слова, які до цього не використовували жодного разу.
Ми можемо використовувати мову, щоб говорити на нескінченний ряд тем,
про вигадані речі
та навіть брехати.
Дослідники продовжують відкривати все більше про спілкування тварин.
Може виявитися, що людська мова і спілкування тварин
не зовсім розрізняються, а існують, як тісно пов'язані між собою процеси.
Зрештою, ми всі - тварини.