Alla djur kommunicerar.
Krabbor viftar med klorna åt varandra för att visa att de är välmående
och redo att para sig.
Bläckfiskar använder pigmenterade hudceller,
kromatoforer, för att skapa kamouflerande mönster på sitt skinn
eller varningar till rivaler.
Honungsbin utför komplicerade danser
för att informera om läge och kvalitet på en födokälla.
Alla dessa djur
har imponerande kommunikationssystem, men har de något språk?
För att besvara den frågan
kan vi se på fyra olika egenskaper som ofta associeras med språk:
sammansatta enheter,
grammatik,
produktivitet
och abstraktion.
Sammansatta enheter betyder att det finns en uppsättning
individuella enheter, som ljud eller ord,
som kan kombineras för att förmedla nya idéer,
likt kylskåpspoesi som man arrangerar om
för att skapa olika fraser.
Grammatik bidrar med ett regelsystem
som talar om hur enheterna kan kombineras.
Produktivitet är förmågan att använda språk
för att skapa oändligt många budskap.
Och abstraktion är förmågan att tala om saker
som inte finns framför dig,
som dåtid, framtid eller påhittade saker.
Så, visar djurs kommunikation någon av dessa egenskaper?
För krabbor och bläckfiskar är svaret nej.
De kombinerar inte sina signaler på kreativa sätt.
Deras signaler behöver inte heller komma i grammatisk ordning,
och de förmedlar bara det aktuella läget,
som "jag är frisk" eller "jag är giftig."
Men en del djur visar faktiskt en del av dessa egenskaper.
Bin använder rörelser, vinklar, varaktighet och intensitet i sin dans
för att beskriva läget och kvaliteten hos en födokälla.
Källan finns utanför bikupan,
så de visar upp egenskapen abstraktion.
De delar denna egenskap med präriehundar,
som bor i samhällen med tusentals invånare
och jagas av prärievargar, hökar, grävlingar, ormar och människor.
Deras larmrop berättar om rovdjurets storlek, form, hastighet
och, för mänskliga rovdjur, även vad personen har på sig
och om han bär vapen.
Stora apor som chimpanser och gorillor är också bra kommunikatörer.
En del har till och med lärt sig ett modifierat teckenspråk.
Chimpansen Washoe visade upp hur han behärskar sammansatta enheter
genom att kombinera flera tecken till unika fraser,
som "Öppna, snälla. Skynda."
Coco, en hongorilla som förstår fler än 1000 tecken,
och ungefär 2000 ord talad engelska
refererade till en älskad kattunge som hade dött.
Genom att göra så, uppvisade hon abstraktion,
även om det i båda dessa fall är värt att notera att aporna
använde ett mänskligt kommunikationssystem,
inte ett som fanns naturligt i det vilda.
Det finns många andra exempel på avancerad djurkommunikation,
som hos delfiner,
som använder visslingar för att avgöra ålder, plats, namn och kön.
De kan också förstå viss grammatik
i ett gestspråk som forskare använder för att kommunicera med dem.
Man ser emellertid inte grammatik i delfinens naturliga kommunikation.
Men även om dessa kommunikationssystem
har några av de språkegenskaper som vi har identifierat,
är det inget som har alla fyra.
Till och med Washoes och Cocos imponerande förmågor
ligger efter språkförmågan hos de flesta treåriga människor.
Och djurs samtalsämnen är oftast begränsade.
Bin talar om mat,
präriehundar om rovdjur,
och krabbor talar om sig själva.
Det mänskliga språket är unikt
på grund av en kraftfull kombination av grammatik och produktivitet,
utöver sammansatta enheter och abstraktion.
Den mänskliga hjärnan kan ta ett ändligt antal enheter
och skapa ett oändligt antal meddelanden.
Vi kan skapa och förstå komplexa meningar,
likväl som ord som aldrig har uttalats förut.
Vi kan använda språket för att kommunicera om oändligt många ämnen,
tala om påhittade saker,
och till och med ljuga.
Forskningen fortsätter att upptäcka mer och mer om djurs kommunikation.
Det kanske visar sig att mänskligt språk och djurkommunikation
inte är helt olika, utan finns i samma spektrum.
Vi är ju trots allt djur allihop.