Sve životinje komuniciraju.
Rakovi mašu svojim kliještima kako bi signalizirali drugima da su zdravi
i spremni za parenje.
Sipe koriste pigmentirane stanice kože, tzv. kromatofore,
kako bi na svojoj koži stvorile uzorke koji djeluju kao kamuflaža
ili upozorenje suparnicima.
Pčele izvode složene plesove
kako bi drugim pčelama otkrile lokaciju i kvalitetu izvora hrane.
Sve ove životinje imaju impresivne komunikacijske sustave,
no imaju li jezik?
Kako bi odgovorili na to,
možemo razmotriti četiri specifična svojstva koja se često povezuju s jezikom:
zasebnost,
gramatika,
produktivnost,
i odsutnost.
Zasebnost znači da postoji skup individualnih jedinica,
poput zvukova ili riječi,
koje se mogu kombinirati kako bi se iskomunicirale nove ideje,
kao što magnete za hladnjak možete presložiti
kako bi proizveli različite fraze.
Gramatika pruža sustav pravila
koji vam govori kako da kombinirate te individualne jedinice.
Produktivnost je mogućnost da se jezik koristi
kako bi se stvorio beskonačan broj poruka.
A odsutnost je mogućnost da se govori o stvarima
koje nisu ispred vas,
poput prošlosti, budućnosti ili izmišljenih događaja.
Pa, pokazuje li životinjska komunikacija neke od ovih karakteristika?
Za rakove i sipe, odgovor je ne.
Oni ne kombiniraju svoje signale na kreativne načine.
Ti signali, isto tako, ne trebaju biti gramatički pravilni,
i oni samo komuniciraju trenutačne uvjete,
poput "zdrav sam" ili "otrovan sam".
No, neke životinje zapravo iskazuju neke od ovih karakteristika.
Pčele se služe pokretima, kutem, trajanjem i intenzitetom svog plesa
kako bi opisale lokaciju i bogatstvo izvora hrane.
Taj je izvor izvan košnice,
tako da iskazuju svojstvo odsutnosti.
Dijele tu jezičnu značajku s prerijskim psima,
koji žive u skupinama po tisuću,
a plijen su kojotima, sokolima, jazavcima, zmijama i ljudima.
Njihovo glasanje ukazuje na predatorovu veličinu, oblik, brzinu,
a, u slučaju ljudskih predatora, što osoba nosi
i ima li pušku.
Veliki čovjekoliki majmuni, poput čimpanzi i gorila, također su vrsni komunikatori.
Neki su čak naučili i modificirani znakovni jezik.
Čimpanza Washoe demonstrira zasebnost
kombinirajući višestruke znakove u originalne fraze,
poput, "Molim te, otvori. Požuri se."
Coco, ženka gorile koja razumije preko 1000 znakova
i oko 2000 riječi govornog engleskog,
referirala je na voljenog mačića koji je uginuo.
Čineći to, pokazala je odsutnost,
iako vrijedi napomenuti da su majmuni u oba ova primjera
koristili ljudski komunikacijski sustav,
ne onaj koji se prirodno pojavio u divljini.
Brojni su drugi primjeri sofisticirane životinjske komunikacije,
poput one kod dupina,
koji koriste zvižduke kako bi odredili dob, lokaciju, imena i spol.
Mogu razumjeti i nešto gramatike
u znakovnom jeziku kojeg istraživači koriste kako bi komunicirali s njima.
No, gramatiku ne nalazimo u prirodnoj komunikaciji dupina.
Dok ovi komunikacijski sustavi
mogu imati neke od jezičnih značajki koje smo identificirali,
nijedan ne iskazuje sve četiri.
Čak su i impresivne sposobnosti Washoe i Coco ipak nadmašene
jezičnim vještinama većine ljudskih trogodišnjaka.
I teme životinjskih razgovora su obično ograničene.
Pčele pričaju o hrani,
prerijski psi o grabežljivcima,
a rakovi o sebi samima.
Ljudski je jezik jedinstven
zbog svoje moćne kombinacije gramatike i produktivnosti,
povrh zasebnosti i odsutnosti.
Ljudski mozak može s konačnim brojem elemenata
stvoriti beskonačan broj poruka.
Možemo stvoriti i razumjeti kompleksne rečenice,
kao i riječi koje nisu nikada prije bile izgovorene.
Možemo koristiti jezik da bi razgovarali o beskrajnom nizu tema,
imaginarnim objektima,
čak i lagali.
Istraživanja nam nastavljaju otkrivati sve više o životinjskoj komunikaciji.
Moglo bi se ispostaviti da ljudski jezik i životinjska komunikacija
nisu posve drukčiji, već se nalaze na kontinuumu.
Ipak smo svi mi životinje.