Jedne letnje večeri 335. godine p.n.e. Aleksandar Veliki se odmarao
pokraj reke Dunav nakon jednodnevne borbe sa skitskim plemenima
kada je grupa nepoznatih ljudi prišla njegovom kampu.
Aleksandar nikada nije video ovako visoke i agresivne ratnike
sa velikim zlatnim okovratnicima i šarenim ogrtačima,
pa ih je pozvao da se posluže jelom i pićem.
Ponosno su rekli da su oni Keltoi ili Kelti koji su došli sa dalekih Alpa.
Aleksandar ih je upitao čega se najviše boje na svetu,
nadajući se da će reći njega.
Nasmejali su se i rekli da se ne boje ničega.
Ovo je jedna od najstarijih priča o drevnim Keltima.
Iako ne znamo odakle su došli prvi Kelti,
do vremena Aleksandra Velikog proširili su se širom Evrope,
od Male Azije na istoku do Španije
i atlantskih ostrva Britanije i Irske na zapadu.
Kelti nikada nisu bili ujedinjeno carstvo i nisu gradili gradove i spomenike.
Umesto toga, bili su podeljeni u stotine nezavisnih plemena
koja su pričala istim jezikom.
Svako pleme je imalo svog ratnika-kralja i verski centar.
Plemena su se borila međusobno
istim zanosom kao kada se bore protiv neprijatelja.
Malo je vojski moglo da im se suprotstavi.
Malo neobično za ovo vreme, ali Kelti su verovali u reinkarnaciju
i da će ponovo biti rođeni na Zemlji da žive, piju, jedu i bore se,
što je možda doprinelo njihovoj neustrašivosti u bitkama.
Neki od njih su se borili goli, rugajući se oklopima svog neprijatelja.
Najveći trofej koji je keltski ratnik mogao da ima
je bila odsečena glava neprijatelja.
Čuvali su glave u teglama kedrovog ulja
i pokazivali ih gostima koji su posećivali njihove domove.
Keltski ratnici su bili veoma uvažavani u starom svetu
da su ih strani kraljevi često upošljavali kao ratnike plaćenike
da služe u njihovim vojskama.
Kelti su bili mnogo više od samih ratnika.
Među njima je bilo puno veštih zanatlija, umetnika i velikih pesnika zvanih bardovi.
Bardovi su pevali o hrabrim delima njihovih predaka
i slavili su dostignuća ratnika-kraljeva
i sastavljali su zajedljive satire o kukavičkim ili sebičnim vođama.
Kelti su se molili mnogim bogovima,
a sveštenici poznati kao druidi nadgledali su ovo moljenje.
Bilo ko je mogao da postane druid,
ali trening je zahtevao dugogodišnje učenje i memorizaciju -
druidi nisu smeli da zapisuju bilo kakvo učenje na papiru.
Druidi su nadgledali verske obrede i žrtve bogovima,
ali su bili i učitelji, iscelitelji, sudije i naučnici.
Bili su toliko poštovani da su mogli da stanu između zaraćenih plemena
usred bitke i pozovu da se bitka okonča.
Nijedan Kelt se ne bi usudio da povredi druida
ili ispituje njegovu odluku.
U 2. veku p.n.e, Rimljani su počeli da zadiru na teritoriju Kelta,
pobeđujući plemena u severnoj Italiji.
Umesto da se ujedine protiv rimskih legija kao odgovor na ovaj poraz,
Kelti su nastavili da održavaju samostalnost svojih plemena.
Španska plemena su ubrzo zatim pala.
U 1. veku p.n.e, Julije Cezar je krenuo sa svojom vojskom preko Francuske,
koristeći podmićivanje, pretnje i laži da okrene plemena jedna protiv drugih.
Tek u poslednjim danima ovog velikog rata
Kelti su se ujedinili protiv svog zajedničkog neprijatelja
pod vođstvom kralja Vercingetoriksa,
ali bilo je prekasno.
Bezbroj ratnika i njihovih porodica je umrlo ili porobljeno
kad su Rimljani osvojili Francusku.
Zaštićeni okolnim vodama,
keltska plemena Britanije i Irske su bila poslednja uporišta.
Kada su Rimljani najzad napali Britaniju,
kraljica Budika je ujedinila svoje pleme u pobuni nakon što je njen muž ubijen.
Skoro da je uspela da otera legije Rimljana van Britanije
pre nego što je umrla vodeći poslednju bitku protiv neprijatelja.
Krajem prvog veka nove ere,
samo Irsku, koja je bila udaljena, Rimljani nisu osvojili.
Tamo, način života starih Kelta ostao je netaknut
dugo nakon što je Rim bio u ruševinama.