Мені п'ять років, і я дуже горда.
Мій батько щойно побудував найкращу вбиральню у дворі
у нашому маленькому селі в Україні.
Всередині, це смердюча діра у землі,
але поза нею - це перлинно-білий жаростійкий пластик,
який буквально виблискує на сонці.
Це змушує мене відчувати себе такою гордою, що важливо,
що я призначаю себе лідером маленької групи друзів
і вигадую для нас місії.
Таким чином ми бродимо від будинку до будинку,
шукаючи мух, які потрапили в павутини,
і звільняємо їх.
Чотири роки раніше, коли мені був один рік,
після аварії на Чорнобильській АЕС,
йшов чорний дощ,
і волосся моєї сестри перетворилося на згустки,
а я провела дев'ять місяців у лікарні.
Туди не впускали жодного відвідувача,
так що моя мати підкупила працівника лікарні.
Вона придбала форму медсестри
і щоночі пробиралася, щоб сидіти поруч.
П'ять років опісля нам несподівано пощастило.
Завдяки Чорнобилю, ми отримуємо притулок у США.
Мені шість років, і я не плачу, коли ми залишаємо домівку
і їдемо до Америки,
тому що я очікую, що це місце наповнене рідкісними
та дивовижними речами, такими як банани і шоколад
і жувальна гумка Базука,
жувальна гумку Базука з маленькими обгортками з мультфільму всередині,
Базука, яку ми отримували один раз на рік в Україні
і повинні були жувати одну із них протягом усього тижня.
Таким чином, першого дня ми дістаємось до Нью-Йорка,
моя бабуся і я знаходимо копійку
на підлозі притулку для бездомних, де зупинилася моя сім'я.
Лишень ми не знаємо, що це притулок для бездомних.
Ми вважаємо, що це готель, готель з великою кількістю щурів.
Отож ми знаходимо цю копійку, приліплену до підлоги,
і вважаємо, що її мабуть залишив якийсь багатій,
адже звичайні люди не гублять грошей.
Я тримаю цю копійку на долоні.
Вона липка та іржава,
але таке відчуття, що я тримаю удачу.
Я вирішила, що я збираюся отримати мій власний шматочок
жувальної гумки Базука.
І в ту мить я відчула себе мільйонеркою.
Приблизно через рік, я знову почувалася так само,
коли ми знайшли повну торбу іграшок у смітті.
Раптом я отримала найбільше іграшок
у своєму житті.
У мене знову склалося таке враження, коли я почула стукіт
у двері нашої квартири у Брукліні.
Тоді ми з сестрою відчинили і побачили кур'єра
з коробкою піци, якої ми не замовляли.
Так ми отримали піцу, нашу найпершу піцу,
яку поглинули шматок за шматком,
тоді як постачальник стояв і дивився на нас з порога.
Він попрохав нас заплатити, але ми не говорили англійською.
Вийшла моя мама, і він попросив її заплатити,
але вона не мала достатньо грошей.
Вона щодня проходила пішки 50 житлових кварталів у дорозі на роботу та додому,
тільки щоб не витрачати гроші на проїзд в автобусі.
Тоді наша сусідка раптово висунула голову,
і почервоніла від люті, коли зрозуміла,
що ті іммігранти знизу
якось роздобули її піцу.
Всі засмучені.
Але піца смачна.
Аж через кілька років я усвідомила, якими ми були бідними.
Наш 10-річний ювілей перебування у США
ми вирішили відсвяткувати, зарезервувавши номер
у готелі, в якому ми спершу зупинилися, коли дісталися до США.
Чоловік на рецепції засміявся і сказав:
"Ви не можете забронювати тут номер. Це притулок для бездомних".
Ми були в шоці.
Мій чоловік Брайан був також бездомним у дитинстві.
Його сім'я втратила все, і в 11 років
він змушений був жити в мотелях зі своїм батьком.
Ці мотелі забирали всі їхні харчі
і тримали їх як заставу, поки вони не були в змозі оплатити рахунок.
А одного разу, коли він нарешті отримав свій ящик
заморожених пластівців назад, на них повзали таргани.
Але у нього було одне.
У нього була взуттєва коробка, яку він скрізь носив за собою.
Вона містила дев'ять коміксів,
два з яких, намальовані Г.І. Джосом, виглядали як Людина-павук,
а п'ять - розповідали про Ґоботсів. Це був його скарб.
Це була його власна збірка героїв,
яка оберігала його від наркотиків і банд,
і від знехтування своїми мріями.
Я збираюся розповісти вам про ще одного
колишнього бездомного члена нашої сім'ї.
Це Скарлетт.
Колись давно Скарлет використали як приманку в собачих боях.
Її зв'язали і кинули в коло, щоб інші собаки
нападали на неї. Так вони набиралися злості перед боєм.
Тепер вона їсть органічні продукти харчування
і спить на ортопедичному ліжку, на якому викарбуване її ім'я,
але коли ми наливаємо воду для неї в миску,
вона як і раніше піднімає погляд угору і махає хвостом на знак подяки.
Іноді Брайан і я йдемо через парк зі Скарлетт,
вона бавиться у траві,
а ми просто дивимося на неї,
а потім один на одного
і відчуваємо вдячність.
Ми забуваємо про наші нові середньо-класові відчаї
та розчарування,
і відчуваємо себе мільйонерами.
Дякую.
(Оплески)