אני בת חמש, ואני מאד גאה.
אבא שלי בדיוק בנה את השירותים החיצוניים הטובים ביותר
בכפר הקטן שלנו באוקראינה.
בפנים, זה חור מסריח, פעור באדמה,
אבל מבחוץ, יש פורמייקה לבנה כפנינה
וזה ממש מנצנץ בשמש.
זה גורם לי להרגיש כל-כך גאה, כל כך חשובה,
שאני ממנה את עצמי למנהיגה של קבוצת החברים הקטנה שלי
ואני מתכננת עבורנו משימות.
אז אנו משוטטים מבית לבית
מחפשים זבובים שנלכדו בקורי עכביש
ומשחררים אותם.
ארבע שנים קודם לכן, כשהייתי בת שנה,
לאחר התאונה בצ'רנוביל,
ירד גשם שחור,
והשיער של אחותי נשר בגושים,
ואני ביליתי תשעה חודשים בבית החולים.
לא היתה כניסה למבקרים,
אז אמא שלי שיחדה עובד של בית החולים.
היא רכשה מדים של אחות,
והתגנבה כל ערב כדי לשבת לצידי.
חמש שנים מאוחר יותר, משהו חיובי בלתי צפוי כתוצאה מכך.
הודות לצ'רנוביל, אנחנו מקבלים מקלט מדיני בארצות הברית.
אני בת שש, ואני לא בוכה כאשר אנחנו עוזבים את הבית
ומגיעים לאמריקה,
כי אני מצפה שזה יהיה מקום מלא בדברים
נדירים ונפלאים, כמו בננות ושוקולד
ומסטיק בזוקה,
מסטיק בזוקה עם העטיפה הפנימית המאויירת בקריקטורה,
בזוקה שהיינו מקבלים אחת לשנה באוקראינה
והיינו צריכים ללעוס חתיכה אחת במשך שבוע שלם.
אז ביום הראשון להגעתנו לניו יורק,
סבתא שלי ואני מוצאות פֶּני
על רצפת בית המחסה למחוסרי דיור שבה המשפחה שלי שוהה.
אלא שאנחנו לא יודעים שזה מקלט לחסרי בית.
אנחנו חושבים שזה מלון, מלון עם המון עכברושים.
אז אנחנו מוצאות את הפני הזה כמו מאובן בתוך הרצפה,
וחושבות שאדם מאד עשיר בטח השאיר את זה שם
כי אנשים רגילים לא מאבדים ככה סתם כסף.
ואני מחזיקה את הפני הזה בכף ידי,
והוא דביק וחלוד,
אבל זה מרגיש כאילו אני מחזיקה הון.
אני מחליטה שאני הולכת לקבל את החתיכה האישית שלי
של מסטיק בזוקה.
ובאותו הרגע, אני מרגישה כמו מיליונרית.
כשנה מאוחר יותר, אני זוכה להרגיש כך שוב
כשאנחנו מוצאים בזבל שקית מלאה בבובות של חיות,
ופתאום יש לי יותר צעצועים
ממה שהיו לי בכל חיי.
ושוב, אני מרגישה כמו כשאנחנו שומעים דפיקה
בדלת של הדירה שלנו בברוקלין,
ואחותי ואני מוצאות שליח
עם קופסת פיצה שלא הזמנו.
אז אנחנו לוקחות את הפיצה, הפיצה הראשונה שלנו,
ואנחנו זוללות פרוסה אחר פרוסה
בזמן שהשליח עומד שם ובוהה בנו מן המסדרון.
והוא אומר לנו לשלם, אבל אנחנו לא מדברות אנגלית.
אמא שלי יוצאת, והוא מבקש ממנה כסף,
אבל אין לה מספיק.
היא צועדת 50 בלוקים הלוך וחזור מהעבודה כל יום
רק כדי להימנע מלבזבז כסף על נסיעה באוטובוס.
ואז השכנה שלנו דוחפת את הראש שלה פנימה,
והיא נהפכת לאדומה מזעם כשהיא מבינה
שהמהגרים האלה מלמטה
איכשהו הצליחו להניח את ידיהם על הפיצה שלה.
כולם מרוגזים.
אבל הפיצה מדהימה.
רק כמה שנים לאחר מכן, מכה בי ההבנה עד כמה מעט היה לנו.
ביום השנה העשירי שלנו של מגורים בארצות הברית,
החלטנו לחגוג על ידי הזמנת חדר
במלון שבו שהינו כאשר הגענו לראשונה לארצות הברית.
האיש בדלפק הקבלה צוחק ואומר,
"אתם לא יכולים להזמין כאן חדר. זה בית מחסה לחסרי בית."
ואנחנו היינו המומים.
בעלי, בריאן, גם כן היה חסר בית כילד.
המשפחה שלו איבדה הכל, ובגיל 11,
הוא היה צריך לגור במלוניות עם אביו,
מלוניות שהיו אוספות את כל האוכל שלהם
ומחזיקות אותו כבן ערובה עד שהם היו מסוגלים לשלם את החשבון.
ופעם אחת, כשהוא סוף סוף קיבל את קופסת
דגני הבוקר שלו בחזרה, היא שרצה מקקים.
אבל היה לו דבר אחד.
הייתה לו קופסת נעליים שהוא סחב איתו לכל מקום
שהכילה תשעה ספרי קומיקס,
שני חיילי פלסטיק שנצבעו כך שיראו כמו ספיידרמן
וחמישה צעצועי גובוט. וזה היה האוצר שלו.
זה היה הרכב הגיבורים האישי שלו
שהגן עליו מסמים ומכנופיות
ומלוותר על החלומות שלו.
אספר לכם על עוד חבר
משפחה אחד שלנו שהיה פעם חסר בית.
זוהי סקארלט.
פעם מזמן, השתמשו בסקארלט בתור פיתיון בקרבות כלבים.
היא נקשרה ונזרקה לתוך הזירה
על מנת שכלבים אחרים יתקפו אותה כך שהם יהיו יותר תוקפניים לפני הקרב.
ועכשיו, כיום, היא אוכלת מזון אורגני
והיא ישנה במיטה אורתופדית עם שמה עליה,
אבל כשאנחנו מוזגים לה מים בקערה שלה,
היא עדיין מסתכלת עלינו ומכשכשת בזנבה בהכרת תודה.
לפעמים בריאן ואני הולכים בפארק עם סקארלט,
והיא מתגלגלת בדשא,
ואנחנו רק מסתכלים עליה
ואז אנחנו מסתכלים אחד על השני
ואנחנו מרגישים הכרת תודה.
אנחנו שוכחים את כל התסכולים החדשים של מעמד הביניים שלנו
ואת האכזבות,
ואנחנו מרגישים כמו מיליונרים.
תודה.
(מחיאות כפיים)