Скільки людей нудьгує на робочому місці,
скільки годин щоденно,
скільки днів протягом тижня, тижнів протягом року,
років протягом усього життя?
[Мала річ. Велика ідея.]
[Деніел Енґбер про Індикатор виконання завдання]
Індикатор виконання завдання просто показує на комп'ютері,
що дещо відбувається всередині пристрою.
Класичний, знайомий нам роками, — горизонтальний індикатор.
Я маю на увазі, що його історія сягає докомп'ютерних часів,
коли люди заповнювали журнали горизонтально зліва направо,
щоб позначити, яку частину завдання вони виконали на фабриці.
Це те ж саме, тільки на екрані.
Дещо сталося у 70-х,
іноді це називають "кризою програмного забезпечення",
коли раптом комп'ютери стали складнішими,
швидшими, ніж усі були готові, —
з точки зору дизайну.
Люди використовували індикатори з відсотками виконання по-різному.
Це міг бути намальований таймер зворотнього відліку
або рядок зірочок,
що заповнювався на екрані зліва направо.
Але ніхто не досліджував цього систематично,
не намагався з'ясувати,
як ці речі насправді впливають на досвід користувача,
який сидить за комп'ютером.
Аспірант на ім'я Бред Майєрс
у 1985 році вирішив це дослідити.
Він з'ясував, що насправді не має значення,
чи індикатор відсотків показує реалістичну кількість.
Найголовніше, щоб він там взагалі був.
Люди почувалися краще просто тому, що бачили його,
і це було найдивнішим.
Він мав багато ідей щодо його призначення.
Може, вона дозволяє людям краще розслабитися.
Може, дозволяє відійти від пристрою,
зробити щось інше, що потребує саме стільки часу.
Вони подивляться і скажуть: "О, виконання на половину завершене.
Це зайняло 5 хвилин.
Значить, я маю 5 хвилин, щоб надіслати цей факс."
Чи що там робили люди у 1985 році.
Але усі ці припущення хибні.
Бо коли ви бачите індикатор прогресу,
він, у певному сенсі, притягує вашу увагу, наче магнітом,
перетворюючи досвід очікування
на захоплюючий наратив, що розгортається перед очами.
Тож якимсь чином час, що ви провели у розгубленому очікуванні,
поки пристрій щось зробить,
замінюється на концепцію
"Прогрес! О! Діється щось цікаве!"
[Прогрес...]
Але щойно ви замислитеся про індикатор виконання завдання,
як про щось більше, ніж знеболювальне для очікування,
можна почати гратися з особливостями психології.
Тож якщо у вас є індикатор, який просто рухається з постійною швидкістю, —
наприклад, так воно насправді відбувається у комп'ютері —
люди відчуватимуть, що він сповільнюється.
Нам стає нудно.
Тож ви можете почати налаштовувати його,
щоб він сприймався швидшим, ніж є насправді,
розігнавши його напочатку, ніби вибухом швидкості.
Це захоплює, люди відчувають: "Ого! Щось дійсно відбувається!"
Тоді ви можете повернутися до природнішої зміни індикатора,
рухаючись далі.
Ви припускаєте, що люди фокусуються на плинові часу —
намагаються помітити ріст трави,
спостерігаючи за кастрюлею води, чекаючи на кипіння,
а ви просто намагаєтесь зробити це менш нудним,
менш болісним і менш дратуючим,
ніж було до цього.
Тож індикатор прогресу принаймні дає вам
бачення початку та кінця,
поки ви рухаєтесь до певної мети.
Я думаю, в певному сенсі, він полегшує страх смерті.
Гадаєте, це вже занадто?