U prethodnom životu bio sam umetnik.
Još uvek slikam. Volim umetnost.
Volim radost koju boja može da donese našim životima
i našim zajednicama,
i pokušavam da uključim umetnika u meni
u moju politiku,
i vidim
kao deo mog posla danas, kao razlog da budem ovde,
ne samo kampanju za moju partiju,
već za politiku i ulogu koju ona može da igra
u poboljšanju naših života.
11 godina sam bio gradonačelnik Tirane, našeg glavnog grada.
Součavali smo se sa mnogim izazovima.
Umetnost je bila deo odgovora.
I moje ime, na samom početku,
povezivano je sa dvema stvarima:
rušenjem ilegalnih konstrukcija
da bi se povratio javni prostor
i upotreba boja da bi se probudila nada
koja je bila izgubljena u mom gradu.
Upotreba boja nije bila samo umetnički čin.
Bila je to više forma političke akcije
u kontekstu gde je gradski budžet koji mi je bio dostupan
kada sam bio izabran iznosio nula zarez nešto.
Kada smo okrečili prvu zgradu,
stavljajući drečavu narandžastu preko tmurne sive
boje fasade,
nešto nezamislivo se dogodilo.
Nastala je gužva u saobraćaju
i gomila ljudi se okupila
kao da se tu dogodila neka spektakularna nezgoda
ili iznenadna poseta pop zvezde.
Francuski predstavnik Evropske unije koji je upravljao finansiranjem,
požurio je da zaustavi krečenje.
Počeo je da viče da će blokirati finansiranje.
"Ali zašto?", pitao sam ga.
"Zato što boje koje ste naručili
ne odgovaraju evropskim standardima", odgovorio je.
"Pa", rekao sam mu,
"okruženje ne odgovara evropskim standardima,
iako to nije ono što želimo,
ali sami ćemo da biramo boje
jer je to tačno ono što želimo.
I ako nas ne pustite da nastavimo sa radom,
održaću konferenciju za novinare ovde,
sada, baš na ovom putu
i rećićemo ljudima da gledate na mene
baš kao cenzori ere socrealizma."
To ga je malo zabrinulo
i zatražio je kompromis.
Rekao sam mu: "Ne, žao mi je,
kompromis među bojama je siva,
a mi imamo dovoljno sive za ceo život."
(Aplauz)
Vreme je za promene.
Rehabilitacija javnih prostora
je oživela osećaj pripadnosti
gradu koji su ljudi izgubili.
Ponos ljudi vezan za mesto gde žive
i osećanja koja su bila zakopana
godinama duboko ispod besa zbog ilegalnih,
varvarskih konstrukcija koje su nikle na javnom prostoru.
Kada su se boje pojavile svuda,
duh promene počeo je da transformiše duh ljudi.
Digla se galama: "Šta je ovo? Šta se dešava?
Šta nam rade boje?"
I organizovali smo glasanje,
najfascinantnije glasanje koje sam video u životu.
Pitali smo ljude: "Da li želite ovu akciju
i da zgrade budu ovako okrečene?"
Drugo pitanje bilo je:
"Da li želite da se zaustavi ili da se nastavi?"
Na prvo pitanje,
63 posto ljudi odgovorilo je: "Da, sviđa nam se."
Trideset sedam odgovorilo je: "Ne, ne sviđa nam se."
Ali na drugo pitanje, polovina onih kojima se nije sviđala,
želela je da se nastavi. (Smeh)
Primetili smo promenu.
Ljudi su počeli da bacaju manje smeća na ulice, na primer,
počeli su da plaćaju poreze,
počeli su da osećaju ono što su zaboravili.
I lepota je služila kao čuvar
gde gradska policija i sama država, nisu bili prisutni.
Sećam se da sam jednog dana šetao ulicom
koja samo što je bila okrečena
i gde je trajao proces sadnje drveća,
kada sam video vlasnika radnje i njegovu ženu
kako stavljaju staklenu fasadu na njihovu radnju.
Bacili su stari kapak
na mesto gde se sakuplja smeće.
"Zašto ste bacili kapke?", pitao sam ih.
"Pa, zato što je ulica sada bezbednija", odgovorili su.
"Bezbednija? Zašto? Postavili su više policajaca ovde?"
"Ma daj, čoveče! Kakve policajce?
Možeš i sam da vidiš. Tu su boje,
ulične sijalice, novi trotoar bez rupa, drveće.
Prelepo je; bezbedno je."
I stvarno, lepota je davala ljudima
osećaj zaštite.
To nije bio pogrešan osećaj.
Kriminal je zaista oslabio.
Sloboda osvojena 1990.,
donela je stanje anarhije u grad,
dok je varvarizam '90-ih
doneo gubitak nade za grad.
Boja na zidovima nije hranila decu,
takođe nije brinula o bolesnima ili obrazovala neuke,
ali je davala nadu i svetlo
i pomogla ljudima da vide
da postoji drugačiji način da se stvari urade,
drugačiji duh, drugačiji pogled na naše živote.
I da, ako unesemo istu energiju i nadu
u našu politiku, možemo da stvorimo bolji život
jedni za druge i za našu zemlju.
Uklonili smo 123 000 tona betona
samo sa rečnih obala.
Srušili smo više od 5 000 ilegalnih građevina
u celom gradu,
najviše od njih imale su i do osam spratova.
Zasadili smo 55 000 stabala i žbunova u ulicama.
Uveli smo ekološki porez
i onda su ga svi prihvatili
i svi poslovni ljudi su ga redovno plaćali.
Kroz otvorena takmičenja
uspeli samo da u našu administraciju regrutujemo
mnogo mladih ljudi
i tako smo uspeli da izgradimo
apolitičnu javnu instituciju
gde su muškarci i žene jednako predstavljeni.
Internacionalne organizacije
uložile su mnogo u Albaniju u poslednjih 20 godina,
od čega nije sve potrošeno na dobar način.
Kada sam rekao direktorima Svetske banke
da želim da finansiraju projekat da se izgradi
model sale za prijem građana
baš u cilju borbe protiv endemske dnevne korupcije,
nisu me razumeli.
Ali ljudi su čekali u dugim redovima
pod suncem i kišom
da bi dobili sertifikat ili samo jednostavam odgovor
kroz dva mala prozora na dva metalna kioska.
Plaćali su da ne bi čekali u redu,
u dugom redu.
Na njihove zahteve odgovarao je
glas koji je dolazio iz mračne rupe
i sa druge strane,
misteriozna ruka koja se pojavi da uzme njihove dokumente
dok među starim dokumentima traži mito.
Mogli smo da menjamo nevidljive službenike u kioscima
svake nedelje, ali nismo mogli da promenimo ovu korumpiranu praksu.
"Ubeđen sam", rekao sam nemačkom zvaničniku
Svetske banke,
"da bi bilo nemoguće da primaju mito
kada bi radili u Nemačkoj,
u nemačkoj administraciji,
u istoj meri koliko sam ubeđen da, ako bi postavili nemačke zvaničnike
iz nemačke administracije u ove rupe,
takođe bi primali mito."
(Aplauz)
To nema veze sa genima.
To ne znači da neko ima savest na višem nivou,
a da neko drugi nema savest.
To ima veze sa sistemom, sa organizacijom.
Takođe je vezano za okolinu i poštovanje.
Uklonili smo kioske.
Sagradili smo novu salu za prijeme
zbog koje su ljudi, građani Tirane,
mislili da su otputovali u inostranstvo kada bi ušli
da predaju svoje zahteve.
Napravili smo onlajn sistem kontrole
i tako ubrzali sve procese.
Stavili smo građane na prvo mesto, a ne službenike.
Protiv korupcije u državnoj administraciji
u zemljama kao što je Albanija -
da ne kažem, kao što je Grčka -
možemo se boriti samo modernizacijom.
Rešenje je reorganizovanje vlade kroz reorganizovanje
same politike, a ne reorganizovanje ljudi
na osnovu već smišljenih obrazaca
koje razvijeni svet često uzalud pokušava da nametne
ljudima kao što smo mi.
(Aplauz)
Stvari su dostigle ovu tačku
zato što političari u globalu,
ali naročito u našim zemljama, da se ne lažemo,
misle da su ljudi glupi.
Uzimaju zdravo za gotovo da će, bilo šta da se desi,
ljudi morati da ih prate,
dok politika, sve više i više, ne uspeva da ponudi rešenja
za brige javnosti
ili potrebe običnih ljudi.
Politika je počela da liči
na ciničnu timsku igru koju igraju političari,
dok je javnost gurnuta u stranu
kao da sede na sedištima na stadionu
gde strast ka politici
postepeno ustupa mesto zaslepljenosti i očaju.
Gledano sa tih stepenica, svi političari danas
izgledaju isto
i politika je počela da liči
na sport koji stvara više agresivnosti
i pesimizma nego društvene jedinstvenosti
i želje za građanskim protagonizmom.
Barak Obama je pobedio -
(Aplauz) -
jer je mobilizovao ljude kao nikada pre
kroz upotrebu socijalnih mreža.
Nije poznavao svakog od njih,
ali je sa zadivljujućom genijalnošću
uspeo da ih transformiše u aktiviste
dozvoljavajući im da u svojim rukama drže
argumente i instrumente koji su svakom od njih bili potrebni
da vode kampanju u njegovo ime stvarajući sopstvenu kampanju.
Tvitujem. Obožavam to.
Obožavam to jer mi pruža priliku da prenesem poruku,
ali takođe omogućava ljudima da prenesu svoje poruke meni.
Ovo je politika, ne od vrha na dole,
već odozdo na gore i sa strane.
Mogućnost da se svačiji glas čuje
je upravo ono što nam je potrebno.
Politika nije vezana samo za vođe.
Ne radi se samo o političarima i zakonima.
Radi se o tome kako ljudi razmišljaju,
kako vide svet oko sebe,
kako koriste svoje vreme i energiju.
Kada ljudi kažu da su svi političari isti,
zapitajte se da li je Obama isti kao Buš,
da li je Fransoa Holand isti kao Sarkozi.
Nisu isti. Oni su ljudska bića sa različitim shvatanjima
i različitim vizijama o svetu.
Kada ljudi kažu da ništa ne može da se promeni,
samo stanite i razmislite kako je svet izgledao
pre 10, 20, 50, 100 godina.
Naš svet je definisan tempom promene.
Svi mi možemo da promenimo svet.
Dao sam samo mali primer
kako jedna stvar, upotreba boje,
može da pokrene promenu.
Želim da donesem još više promena
kao premijer svoje zemlje,
ali bilo ko od vas može da donese promene
ako želi.
Predsednik Ruzvelt je rekao:
"Veruj da možeš i prešao si već pola puta."
Efharisto i kalininhta. (Hvala i laku noć).
(Aplauz)