Numele meu este Stuart Duncan,
dar online sunt cunoscut drept „AutismFather”.
Așa arăt pe internet.
Știu, asemănarea este uimitoare.
(Râsete)
Dar astăzi vă voi vorbi puțin despre Minecraft.
Acesta e personajul meu Minecraft.
Nu vă faceți griji dacă nu știți prea multe despre joc.
Este doar un mijloc folosit pentru a îndeplini o nevoie.
Iar ceea ce o să vă spun se poate aplica în orice altă situație.
Acum patru ani am creat un server Minecraft
pentru copii cu autism și pentru familiile lor,
și l-am numit „Autcraft”.
Și de atunci am ajuns la știrile din toată lumea
la televizor și radio și în reviste.
Buzzfeed ne-a numit „unul din cele mai bune locuri de pe internet.”
Suntem și subiectul unui studiu premiat numit:
„Jocul Minecraft folosit ca tehnologie de ajutorare a tinerilor cu autism”.
Sună complicat.
Dar cred că ați înțeles ideea.
Aș vrea să vă spun câte ceva despre acest studiu
și despre ce este vorba,
dar mai întâi vă voi spune puțin
cum a apărut serverul.
În 2013 toată lumea juca Minecraft,
copiii, dar și adulții,
bineînțeles, cu sau fără autism.
Era la modă.
Dar am văzut părinți pe site-uri de socializare discutând între ei
dacă copiii lor autiști se pot juca împreună.
Motivul fiind că atunci când încercau să folosească un server public
întâlneau persoane agresive și „troli”.
Când ești autist te comporți uneori puțin diferit,
alteori foarte diferit.
Și știm cu toții că o diferență mică este suficientă
pentru a deveni ținta agresiunilor.
Deci aceste persoane oribile din mediul online
le distrugeau orice încercau ei să facă,
le furau toate lucrurile,
și îi omorau din nou și din nou,
făcând jocul practic de nejucat.
Dar cea mai rea parte, cea care doare cel mai tare,
este ceea ce aceste persoane le spuneau copiilor.
Îi numeau idioți
și defecți
și retardați.
Le spuneau copiilor, unii având puțin peste 6 ani,
că societatea nu îi dorește,
că părinții nu au vrut niciodată un copil stricat,
și că ar trebui să se omoare.
Și bineînțeles, acești copii,
ieșeau din joc supărați și răniți.
Își distrugeau tastaturile, începeau să se urască,
iar părinții nu puteau face nimic.
Așa că am decis că trebuie să ajut.
Eu am autism,
fiul meu mai mare are autism,
dar cu toții iubim Minecraft,
așa că a trebuit să fac ceva.
Așa că am cumpărat un server Minecraft,
și am construit un mic sat, cu niște drumuri,
și un semn mare de „bine ați venit”, un personaj și o casă izolată,
încercând să fac serverul cât mai primitor.
Ideea a fost simplă.
Aveam o listă, deci doar persoanele aprobate de mine puteau intra,
și supravegheam serverul cât puteam de mult,
ca să fiu sigur că totul era în regulă.
Și asta a fost promisiune: copiii să fie în siguranță,
pentru a se juca.
Când a fost gata am folosit Facebook
și am postat un mesaj simplu, doar pentru prietenii mei, nu public.
Voiam să văd dacă există persoane interesate
și dacă e de ajutor.
Se pare că am subestimat mult nevoia pentru așa ceva,
fiindcă în 48 de ore am primit 750 emailuri.
Nu am atât de mulți prieteni pe Facebook.
(Râsete)
În opt zile a trebuit să cresc pachetul de hosting de opt ori,
de la pachetul cel mai ieftin până la cel mai scump disponibil,
iar acum, după aproape patru ani,
8.000 de persoane din toată lumea au acces la acest server.
Dar motivul pentru care vă vorbesc astăzi
nu e pentru că am oferit un loc de joacă sigur pentru copii.
Ci pentru ce se întâmpla în joc.
Părinții au început să spună
că copiii lor au început să învețe să scrie și să citească
jucându-se pe server.
La început scriau cum se aude, la fel ca majoritatea copiilor,
dar deoarece făceau parte din comunitate,
au văzut pe alții care scriau corect aceleași cuvinte
și le-au învățat corect.
Părinții mi-au spus că copiii lor care nu vorbeau
au început să vorbească.
Vorbeau numai despre Minecraft, dar vorbeau.
(Râsete)
Câțiva copii și-au făcut prieteni pentru prima oară.
Câțiva au început să împartă lucruri cu alte persoane.
A fost minunat.
Și toți cei care au vorbit cu mine mi-au spus că e datorită „Autcraft”,
mulțumită muncii mele.
Dar totuși de ce?
Cum se putea întâmpla asta datorită unui server pe un joc?
Ne întoarcem la studiul despre care v-am spus mai devreme.
Acolo se spune despre unele principii folosite la crearea serverului,
principii care i-au încurajat pe oameni să dea ce au mai bun.
Sper.
De exemplu, comunicarea.
Poate fi dificil pentru copiii cu autism.
Poate fi dificil și pentru adulții fără autism.
Dar eu cred că nu ar trebui să pedepsim copiii,
ar trebui să le vorbim.
În 9 din 10 cazuri, când copiii de pe server sunt agresivi,
este fiindcă s-a întâmplat ceva în acea zi la școală sau acasă.
Poate un animal a murit.
Alteori este doar o comunicare slabă între doi copii.
Unul nu spune ce are de gând să facă.
Așa ca ne oferim să ajutăm.
Le spunem mereu copiilor că nu suntem supărați,
că nu vor avea probleme,
vrem doar să-i ajutăm.
Și le arătăm nu doar că ne pasă,
dar și că îi respectăm suficient cât să le ascultăm punctul de vedere.
Respectul te duce departe.
În plus, le arată că au tot ceea de ce au nevoie
pentru a-și rezolva singuri problemele în viitor
și poate chiar să le evite, pentru că... comunicare.
Pe majoritatea serverelor, așa cum sunt jocurile,
copiii sunt răsplătiți, de fapt, jucătorii sunt răsplătiți,
pentru cum se descurcă într-o competiție, nu?
Dacă te descurci bine, primești un premiu mai mare.
Asta poate să fie automat; serverul face munca, codul este acolo.
La Autcraft, noi nu facem asta.
Avem lucruri precum „Jucătorul săptămânii” și „CBAs”
care înseamnă „Prins că a fost tare”.
(Râsete)
Răsplătim jucătorii cu ranguri pe server în funcție de diferite criterii,
precum rangul „Amic” pentru cei care sunt prietenoși cu alții oameni,
și „Asistent junior” pentru copiii care îi ajută pe alții.
Avem și „Asistent senior” pentru adulți.
Dar sunt evidente, nu-i așa?
Adică, oamenii știu la ce să se aștepte și cum să le câștige
datorită numelor lor.
Imediat cum cineva se înscrie pe server,
știu că o să fie răsplătiți pentru ceea ce sunt
și nu pentru ce pot face.
Și marele premiu: „Sabia AutismFather”,
numită după mine deoarece eu sunt fondatorul,
e o sabie foarte puternică care nu poate să fie obținută altfel
decât arătând că pui comunitatea mai presus decât pe tine însuți,
și că bunătatea și compasiunea sunt miezul a ceea ce ești cu adevărat.
Am dat destul de multe săbii din astea să știți.
Dar dacă supraveghem serverul ca să nu se întâmple nimic rău,
ar trebui să urmărim și lucrurile bune și să le premiem.
Încercăm mereu să le arătăm jucătorilor
că toată lumea este egală, până și eu.
Dar știm că asta nu se obține tratând la fel pe toată lumea.
Unii jucători se enervează repede.
Alții au și alte probleme în afară de autism,
precum TOC sau sindromul Tourette.
Așa că am obiceiul să-mi amintesc toți jucătorii.
Îmi amintesc prima lor zi, conversațiile avute,
subiectele de discuție, lucrurile construite.
Așa că dacă cineva vine cu o problemă,
îi tratez altfel decât aș trata pe oricine altcineva,
în funcție de ce știu despre ei.
Pentru ceilalți admini și ajutoare am înregistrat tot,
deci o conversație bună, rea sau îngrijorătoare
e salvată și știm toți de ea.
Vreau să vă dau un exemplu de la un jucător.
A fost în regulă un timp,
dar la un moment dat a început să trimită multe liniuțe în chat,
o mare linie de cratime pe tot ecranul.
După ceva timp a făcut-o din nou.
Ceilalți jucători l-au rugat să înceteze și el a spus „OK”.
Apoi a făcut-o din nou.
A început să-i deranjeze pe ceilalți.
M-au rugat să îl pedepsesc fiindcă încalcă regulile,
dar știam că era ceva mai mult decât părea.
Așa că am contactat-o pe mătușa lui.
Mi-a spus că a devenit orb de un ochi
și că cu celălalt ochi nu mai vedea bine.
Ceea ce făcea era să împartă chatul
în bucăți de text mai ușor de văzut,
ceea ce e destul de isteț.
Așa că în acea seară am vorbit cu un prieten care scrie coduri
și am creat câteva plug-in-uri noi pentru server
care face ca fiecare jucător de pe server,
inclusiv el, desigur,
să introducă o comandă și brusc să aibă toate rândurile
separate de liniuțe.
În plus, le pot schimba în steluțe sau linii albe
sau orice doresc -- orice li se potrivește mai bine.
Am adăugat și ceva în plus ca să-ți evidențieze numele,
ca să fie mai ușor să vezi dacă cineva te menționează.
A fost doar un exemplu care arată cum ceva mic în plus,
o mică modificare,
ajută pe toată lumea să fie pe picior egal,
chiar dacă ai făcut ceva în plus doar pentru un singur om.
Cel mai important e să nu îți fie frică.
Copiilor de pe serverul meu nu le e frică.
Sunt liberi să fie ei înșiși,
și asta deoarece ne ajutăm, ne încurajăm și ne sărbătorim unii pe alții.
Cu toții știm cum e să te simți respins
și să fii urât doar fiindcă exiști,
dar atunci când suntem împreună pe server, nu ne mai este frică.
În primii doi ani și ceva,
am vorbit pe server în medie cu doi copii care aveau tendințe sinucigașe.
Dar veneau la mine fiindcă îi făceam să se simtă în siguranță.
Simțeau că eram singura persoană din lume căreia îi puteau vorbi.
Deci cred că mesajul meu este:
indiferent dacă ai o organizație de caritate sau altceva,
ori dacă ești profesor sau terapeut,
sau ești un părinte care face tot ceea ce poate,
sau dacă ești autist așa cum sunt eu,
indiferent cine ești,
trebuie neapărat să-i ajuți pe acești copii să renunțe la temeri
înainte de a face altceva,
pentru că orice altceva va părea forțat
dacă nu se simt în siguranță.
De asta reasigurările pozitive vor face mereu mai bine
decât orice fel de pedeapsă.
Vor să învețe când se simt în siguranță și veseli.
Se întâmplă natural; nici măcar nu încearcă să învețe.
Sunt cuvinte ale copiilor de pe server descriind serverul.
Singurul lucru cu care sper să rămâneți,
este că indiferent prin ce trece cineva în viața sa,
dacă este agresat la școală sau acasă,
dacă își pune la îndoială sexualitatea sau chiar sexul,
ceea ce se întâmplă des în comunitățile cu autism,
dacă se simt singuri sau suicidari,
trebuie să-ți trăiești viața astfel încât
acea persoană să simtă că poate să vină și să îți spună.
Trebuie să se simtă în perfectă siguranță când îți vorbesc.
Dacă vreți să vedeți un grup de copii cu autism --
copii pe care societatea îi consideră în mod eronat
antisociali și lipsiți de empatie --
dacă vreți să îi vedeți la un loc, creând cele mai pline de compasiune
și prietenoase și generoase comunități din lume,
genul de loc despre care oamenii l-ar descrie
ca unul din cele mai bune locuri de pe internet
ei vă vor oferi asta.
I-am văzut.
Sunt acolo în fiecare zi.
Dar au niște obstacole imense pe care trebuie să le depășească pentru a reuși,
și ar ajuta mult să existe cineva acolo,
care le-ar putea arăta că singurul lucru de care trebuie să se teamă
este lipsa de încredere.
Așa că vă voi ruga să fiți acea persoană pentru ei,
pentru că pentru ei,
pentru acei copii --
înseamnă totul.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)