קוראים לי סטיוארט דאנקן,
אבל בעצם סביר להניח שאני מוכר יותר בשם הרשת "אבא-אוטיזם".
זה אני באינטרנט.
אני יודע - הדמיון בינינו הוא מפחיד.
(צחוק)
אבל אני הולך לדבר היום קצת על מיינקראפט.
זו הדמות שלי במיינקראפט.
אבל אם אתם לא מכירים את המשחק, אל תדאגו.
זה רק האמצעי בו השתמשתי בזמנו כדי להשלים צורך מסוים.
ומה שאני רוצה עליו מתאים לכל מצב בערך.
אז לפני כארבע שנים, פתחתי שרת של מיינקראפט
עבור ילדים עם אוטיסם והמשפחות שלהם,
וקראתי לו "אוטקראפט".
ומאז הופענו בחדשות סביב העולם כולו,
בטלוויזיה, ברדיו ובמגזינים.
באזפיד קרא לנו "אחד המקומות הכי טובים באינטרנט."
אנחנו גם הנושא של מאמר מחקרי שזכה בפרס שהכותרת שלו היא
"ניכוס מיינקראפט כטכנולוגיית עזר עבור נוער אוטיסטי."
זה שובר שיניים רציני.
אבל הבנתם את הקטע, אני חושב.
אז אני רוצה לדבר קצת על המאמר ההוא
ועל מה שהוא מתאר,
אבל קודם אני צריך לתת לכם קצת רקע
על איך השרת הזה נוצר.
בזמנו ב-2013 כולם שיחקו מיינקראפט,
ילדים ומבוגרים גם יחד,
עם ובלי אוטיזם, כמובן.
אבל זה היה הדבר הגדול.
אבל ראיתי הורים ברשתות החברתיות מנסים ליצור קשר עם הורים אחרים,
שואלים אם הילדים האוטיסטים שלהם יכולים לשחק ביחד.
והסיבה היא, שכשהם ניסו לשחק על שרתים ציבוריים,
הם נתקלו שוב ושוב בבריונים ובטרולים.
כשיש לכם אוטיזם, אתם מתנהגים קצת אחרת לפעמים,
לפעמים מאד אחרת.
וכולנו יודעים שרק קצת אחרת זה כל מה שצריך
בשביל שביריון יהפוך אתכם למטרה הבאה שלו.
אז האנשים הממש נוראיים האלו ברשת,
הם היו הורסים את כל מה שהם ניסו לעשות,
הם היו גונבים להם את כל הדברים,
הם היו הורגים אותם שוב ושוב,
והופכים את המשחק לבלתי שחיק למעשה.
אבל החלק הנורא ביותר, החלק שבאמת כאב הכי הרבה,
היה מה שהביריונים האלה היו אומרים לילדים האלה.
הם היו קוראים להם פסולים,
ופגומים
ומפגרים.
והם היו אומרים לילדים הללו, חלקם רק בני שש,
שהחברה לא רוצה בהם,
ושההורים שלהם מעולם לא רצו ילד שבור,
אז הכי טוב שהם פשוט יהרגו את עצמם.
והילדים האלו, כמובן, אתם מבינים,
הם היו מתנתקים מהשרתים האלה כועסים ופגועים.
הם היו שוברים את המקלדות שלהם, הם היו ממש שונאים את עצמם,
וההורים שלהם הרגישו חסרי יכולת לעשות משהו.
אז החלטתי שאני צריך לנסות לעזור.
לי יש אוטיזם,
לבן הבכור שלי יש אוטיזם,
והילדים שלי ואני כולנו מתים על מיינקראפט,
אז הייתי חייב לעשות משהו.
אז השגתי לעצמי שרת של מיינקראפט,
והשקעתי קצת זמן, בניתי כפר קטן עם כמה שבילים
ועם שלט 'ברוכים הבאים' גדול והבחור הזה וצריף במעלה ההר,
וניסיתי לגרום לזה להיראות מזמין.
הרעיון היה די פשוט.
הייתה לי רשימה לבנה, כך שרק אנשים שאישרתי להם יכלו להצטרף,
ואני פשוט הייתי משגיח על השרת כמה שיכולתי,
רק כדי לוודא ששום דבר לא מתקלקל.
וזה היה הכל, זו היתה ההבטחה כולה:
רק לשמור על הילדים בטוחים כדי שיוכלו לשחק.
כשזה היה מוכן, הלכתי לפייסבוק
ופרסמתי, הודעה די פשוטה לרשימת החברים שלי, לא באופן פומבי.
רק רציתי לראות אם יש התעניינות בזה,
ואם זה באמת יכול לעזור.
מסתבר שממש לא הערכתי נכון כמה צורך היה לזה,
כי תוך 48 שעות קיבלתי 750 אי-מיילים.
אין לי כל-כך הרבה חברים בפייסבוק.
(צחוק)
בתוך שמונה ימים, הייתי צריך לשדרג את החבילה על השרת שמונה פעמים,
מהחבילה הפשוטה ביותר לחבילה היקרה ביותר שהיתה להם,
ועכשיו, כמעט ארבע שנים מאוחר יותר,
יש לי 8,000 שמות מכל העולם ברשימה הלבנה.
אבל הסיבה שאני כאן היום לדבר אתכם
היא לא רק בגלל שנתתי לילדים מקום בטוח לשחק בו.
זה מה שקרה בזמן שהם שיחקו.
התחלתי לקבל הודעות מהורים שאמרו
שהילדים שלהם לומדים לקרוא ולכתוב מלשחק על השרת.
בהתחלה הם אייתו דברים על בסיס השמיעה, כמו שרוב הילדים עושים,
אבל בגלל שהם היו חלק מקהילה,
הם ראו אנשים אחרים מאייתים את אותן המילים כמו שצריך
והם פשוט קלטו את זה.
התחלתי לשמוע מהורים שאמרו שהילדים הלא-מילוליים שלהם
מתחילים לדבר.
הם דיברו רק על מיינקראפט, אבל הם דיברו.
(צחוק)
כמה ילדים מצאו חברים בבית הספר בפעם הראשונה.
חלק התחילו לחלוק עם אחרים, אפילו לתת דברים לאנשים אחרים.
זה היה מדהים.
וכל אחד מההורים בא אלי ואמר שזה בזכות אוטקראפט,
בזכות מה שאתה עושה.
אבל למה בעצם?
איך כל זה יכול להיות תוצאה של שרת משחקי מחשב?
ובכן, זה חוזר למאמר המחקרי שציינתי קודם.
בתוכו, היא מתארת כמה מהעקרונות בהם השתמשתי כשיצרתי את השרת,
עקרונות שאני חושב שעוזרים לעודד אנשים להוציא את הטוב שבהם.
אני מקווה.
לדוגמה תקשורת.
היא יכולה להיות קשה עבור ילדים עם אוטיזם.
היא יכולה להיות קשה עבור מבוגרים בלי אוטיזם.
אבל אני חושב שילדים לא צריכים להיענש,
הם צריכים שידברו איתם.
בתשע פעמים מכל עשר, כשהילדים על השרת מתפרצים,
זה בגלל משהו שקרה באותו היום בבית הספר או בבית.
אולי חיית מחמד מתה.
לפעמים זה פשוט חוסר הבנה בין שני ילדים.
הם לא אומרים אחד לשני מה הם עומדים לעשות.
אז אנחנו פשוט מציעים עזרה.
אנחנו תמיד אומרים לילדים בשרת שאנחנו לא כועסים,
והם לא בצרות;
אנחנו רק רוצים לעזור.
וזה מראה, שלא רק שאיכפת לנו,
אנחנו גם מכבדים אותם מספיק כדי להקשיב לצד שלהם.
כבוד לוקח אותך רחוק.
בנוסף, זה מראה להם שיש להם את כל מה שהם צריכים
כדי להיות מסוגלים לפתור את הבעיות הללו לבד בעתיד.
ואולי להימנע מהן, כי, אתם יודעים, תקשורת.
ברוב השרתים, כמו שזה עובד במשחקי מחשב,
ילדים מתוגמלים, בעצם, שחקנים מתוגמלים,
על כמה טובים הם היו בתחרות, נכון?
ככל שתהיו יותר טובים, תתוגמלו יותר.
אפשר להפוך את זה לאוטומתי; השרת עושה את העבודה, התוכנה שם.
באוטקראפט אנחנו לא עושים את זה.
יש לנו דברים כמו "שחקן השבוע" ו-נב"מ,
שזה "נתפס במגניבות".
(צחוק)
אנחנו מתגמלים שחקנים בדרגות על השרתים בהתאם לתכונות שהם מפגינים,
כמו דרגת "חבר" לאנשים שמתנהגים בחברתיות לאחרים,
ו-"עוזר זוטר" לאנשים שעוזרים לאחרים.
יש לנו "עוזר בכיר" למבוגרים.
אבל הדברים ברורים מאליהם, לא?
כאילו, אנשים יודעים למה לצפות ואיך להרוויח את הדברים האלו
בגלל השם שלהם.
ברגע שמישהו מתחבר לשרת,
הם יודעים שהם יתוגמלו על מי שהם
ולא על מה שהם יכולים לעשות.
הפרס הגבוה ביותר שלנו, חרב האבא-אוטיזם,
שקרויה על שמי, כי אני המייסד,
היא חרב בעלת עוצמה שאי-אפשר לקבל במשחק בשום דרך
חוץ מלהראות שהקהילה הרבה יותר חשובה לכם מאשר אתם עצמכם,
ושחסד וחמלה הם בבסיס האישיות שלכם.
חילקנו כבר לא מעט מהחרבות האלה בעצם.
אני חושב, שאם אנחנו משגיחים על השרת כדי לראות ששום דבר רע לא קורה,
אנחנו גם יכולים לשים עין על הדברים הטובים שקורים, ולתגמל אנשים בעדם.
אנחנו מנסים תמיד להראות לכל השחקנים
שכולם כאן שווים, אפילו אני.
אבל אנחנו יודעים שאנחנו לא יכולים
להתייחס לאנשים באותו האופן כדי להשיג את זה.
כמה מהשחקנים מתרגזים מאוד בקלות.
לחלקם יש בעיות אחרות בנוסף לאוטיזם,
כמו הפרעה אובססיבית-כפייתית או תסמונת טורט.
אז יש לי את היכולת הזאת לזכור את כל השחקנים.
אני זוכר את היום הראשון שלהם, את השיחות שהיו לנו,
דברים שדיברנו עליהם, דברים שהם בנו.
אז כשמישהו בא אלי עם בעיה,
אני מטפל בזה בצורה אחרת מאשר עם כל שחקן אחר,
בהתאם למה שאני יודע עליהם.
בקשר לעוזרים ולמנהלי הרשת האחרים, אנחנו מתעדים הכל
כך שבין אם זה טוב או רע, או שיחה מדאיגה,
הכל שם, כך שכולם מודעים לזה.
אני רוצה לתת לכם כדוגמה שחקן אחד.
הוא היה איתנו לזמן מסוים,
אבל בשלב מסוים הוא התחיל למלא את הצ'אטים בספאם של מקפים,
כאילו שורה ארוכה ארוכה של מקפים לאורך המסך כולו.
כעבור קצת זמן, הוא היה עושה את זה שוב.
השחקנים האחרים ביקשו ממנו לא לעשות את זה, והוא היה אומר "בסדר".
ואז הוא היה עושה זאת שוב.
זה התחיל לתסכל את השחקנים האחרים.
הם ביקשו ממני לשים אותו על השתק או להעניש אותו על עבירה על הכללים,
אבל אני ידעתי שזה חייב לבוא ממקום כלשהו.
אז פניתי לדודה שלו, שהיא אשת הקשר שיש לי עבורו.
היא הסבירה שהוא התעוור בעין אחת
והיה הולך ומאבד את הראייה בעין השנייה.
אז מה שהוא עשה היה לפצל את הצ'אט
לבלוקים של טקסט קלים יותר לראייה,
שזה די פיקחי.
אז עוד באותו הלילה, דיברתי עם חבר שלי שכותב תוכנה
ויצרנו תוסף חדש לגמרי לשרת
שמאפשר לכל שחקן על השרת,
כולל אותו, כמובן,
פשוט להקליד פקודה ומיד לקבל כל שורה
מופרדת על ידי מקפים.
בנוסף, הם יכולים להפוך את זה לכוכביות או לשורות ריקות
או מה שהם רוצים -- מה שעובד הכי טוב עבורם.
אפילו לקחנו את זה קצת יותר רחוק, ועשינו שזה ידגיש את השם שלכם,
כך שזה קל יותר לראות אם מישהו ציין אתכם.
זאת רק דוגמה אחת של איך לעשות טיפ-טיפה יותר,
התאמה קטנה,
עדיין עוזר לתת לכולם בסיס שווה,
אפילו שעשית את המשהו הנוסף רק עבור אותו השחקן האחד.
החשוב ביותר, זה לא לפחד.
הילדים על השרת שלי לא פוחדים.
הם חופשיים פשוט להיות הם עצמם,
וזה מכיוון שאנחנו תומכים ומעודדים וחוגגים אחד את השני.
כולנו מכירים את ההרגשה של להיות הדחוי
ולהיות שנוא רק בגלל שאתה קיים,
כך שכשכולנו יחד על השרת, אנחנו לא פוחדים יותר.
במהלך השנתיים הראשונות בערך על השרת,
דיברתי בממוצע עם שני ילדים בשבוע, עם נטיות אובדניות.
אבל הם פנו אליי כי אני זה שנתתי להם תחושה של ביטחון.
הם הרגישו שאני האדם היחיד בעולם איתו הם יכלו לדבר.
אז אני מניח שהמסר שלי הוא:
בין אם יש לכם ארגון צדקה או אחר,
בין אם אתם מורים או מטפלים,
או הורים שפשוט עושים כמיטב יכולתיכם,
או שאתם אוטיסטים כמוני,
לא משנה מי אתם,
אתם פשוט מוכרחים לעזור לילדים האלה
לקלף מעליהם את הפחדים
לפני כל דבר אחר,
כי כל דבר ירגיש מאולץ
אלא אם הם לא פוחדים.
זו הסיבה שמשוב חיובי יעבוד תמיד יותר טוב
מאשר כל סוג של עונש.
הם רוצים ללמוד כשהם מרגישים מוגנים ושמחים.
זה קורה באופן טבעי; הם אפילו לא מנסים ללמוד.
אלה מילים מהילדים על השרת שמתארות את השרת.
הדבר האחד שהייתי מקווה שתוכלו לקחת אתכם
זה שלא משנה מה עובר על מישהו בחיים כרגע,
אם הם סובלים מהטרדה בבית הספר או בבית,
אם הם מהססים בקשר למיניות שלהם או אפילו למגדר שלהם,
דבר שקורה הרבה בקהילה האוטיסטית,
אם הם מרגישים לבד או אפילו אובדניים,
אתם חייבים לחיות את חייכם כך
שהאדם ההוא מרגיש שהוא יכול לבוא ולספר לכם.
הם חייבים להרגיש לגמרי מוגנים כשהם מדברים אתכם על זה.
אם אתם רוצים לראות קבוצה של ילדים אוטיסטים --
ילדים שהחברה שוגה לחשוב שהם א-סוציאליים
או חסרי אמפתיה --
אם אתם רוצים לראות אותם מתאגדים ויוצרים את החברה
הכי רחומה וחברותית ונדיבה שראיתם אי פעם,
כזה מקום שאנשים ייכתבו עליו
כאחד המקומות הטובים ברשת,
הם יעשו זאת.
אני ראיתי את זה.
אני שם כל יום.
אבל יש להם כמה מכשולים עצומים להתגבר עליהם בכדי להגיע לשם,
וזה מאד יעזור אם יהיה שם מישהו
שיכול לעזור להראות להם שהדבר היחידי ממנו הם צריכים לחשוש
הוא ספק עצמי.
ככה שאני כנראה מבקש מכם להיות האדם הזה בשבילם,
כי עבורם,
הילדים ההם --
זה פשוט הכל.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)