Ljudje poznamo presenetljiv vbod igle,
žgočo bolečino udarca v prst
ter utripajočo bolečino zobobola.
Znamo določiti veliko oblik bolečine in jo odpravljamo na več načinov.
Kaj pa druge vrste?
Kako živali okrog nas čutijo bolečino?
To moramo ugotoviti.
Živali imamo za ljubljenčke,
bogatijo naše okolje,
gojimo jih za hrano
ter jih uporabljamo v poskusih za znanost in človekovo zdravje.
Živali so za nas pomembne,
zato jim ne smemo povzročati nepotrebne bolečine.
Za nam podobne živali, kot so sesalci,
pogosto vemo, kdaj trpijo.
A veliko stvari ni jasnih,
denimo, ali tisto, kar nam odpravlja bolečino, deluje pri njih.
In bolj ko je žival drugačna od nas,
težje razumemo, kaj čuti.
Kako vemo, kdaj kozica trpi?
Kača?
Polž?
Pri vretenčarjih, tudi ljudeh,
bolečino delimo na dva različna dela.
Pri prvem živci in koža začutijo nekaj škodljivega
in to informacijo posredujejo hrbtenjači.
Tam motorični nevroni sprožijo gibe,
zaradi katerih se hitro odmaknemo od grožnje.
To je fizična zaznava bolečine, imenovana nocicepcija,
in skoraj vse živali,
celo tiste z zelo enostavnim živčnim sistemom,
jo imajo.
Brez te sposobnosti se živali ne bi mogle izogniti poškodbam
in to bi ogrozilo njihovo preživetje.
Drugi del je zavestno prepoznanje bolečine.
Pri ljudeh to pomeni, da receptorji v koži
naredijo drugo povezavo preko hrbtenjače v možgane.
Tam milijoni nevronov v več regijah ustvarijo občutek bolečine.
Za nas je to kompleksno izkustvo, povezano s čustvi strahu,
panike
in stresa,
kar lahko sporočimo drugim.
Težje pa je vedeti, kako točno živali izkusijo
ta del procesa,
saj nam večina ne more pokazati, kaj čutijo.
Z opazovanjem obnašanja živali pa dobimo določene namige.
Ranjene divje živali oskrbijo svoje rane,
z zvoki ponazorijo neugodje
in se umaknejo.
V laboratoriju so znanstveniki odkrili, da si kokoši in podgane
same dajo protibolečinska zdravila, če trpijo.
Živali se tudi izogibajo situacijam, ki so jih že poškodovale,
kar kaže na zavedanje grožnje.
V znanosti smo prišli tako daleč, da smo gotovi,
da vretenčarji čutijo bolečino,
zato je v mnogo državah nepotrebno trpinčenje teh živali nezakonito.
Kaj pa druge vrste, recimo nevretenčarji?
Te nimajo zakonske zaščite,
deloma zato, ker je njihovo obnašanje težje razumeti.
Lahko pa ugibamo o nekaterih,
recimo ostrigah,
črvih
in meduzah.
Te živali bodisi nimajo možganov
ali pa so ti zelo preprosti.
Ostriga se bo skrila, če jo poškropimo z limoninim sokom,
in to zaradi nocicepcije.
A pri tako enostavnem živčnem sistemu
verjetno ne zazna zavestnega dela bolečine.
Drugi nevretenčarji pa so bolj zapleteni,
recimo hobotnica,
ki ima visoko razvite možgane
in je med najbolj inteligentnimi nevretenčarji.
A v veliko državah ljudje še vedno jedo žive hobotnice.
Tudi potočne rakce, kozice in rake kuhamo žive,
čeprav ne vemo, kaj res čutijo.
To je etični problem,
saj morda te živali zaradi nas trpijo brez potrebe.
Znanstveni poskusi, čeprav kontroverzni, nudijo nekaj sledi.
Testi na rakih samotarjih kažejo, da bodo zapustili neželen oklep,
če ga udari elektrika,
vendar bodo ostali, če je oklep dober.
Hobotnica bo sicer zvila poškodovano lovko, da jo zaščiti,
a bo tvegala, če lahko z njo ujame plen.
To kaže, da te živali sprejemajo odločitve na podlagi občutkov
in na bolečino ne reagirajo samo z refleksi.
Raki so znani po tem, da drgnejo del telesa,
ki ga je zadel električni šok.
Celo morski lazarji trznejo,
če vedo, da prihaja strupen dražljaj.
To pomeni, da imajo nekakšen spomin za fizične dražljaje.
Še veliko se moramo naučiti o bolečini pri živalih.
S tem ko se naše znanje krepi,
bomo nekoč morda imeli svet, kjer živalim ne bomo povzročali nepotrebne bolečine.