Když roku 2001 vyšla moje první kniha pro děti,
zavítal jsem opět na svou základní školu,
abych žákům pověděl o tom,
jaké je být autorem a ilustrátorem.
A když jsem ve školní jídelně chystal svůj diaprojektor,
podíval jsem se na druhou stranu místnosti
a tam stála ona:
moje stará školní kuchařka.
Stále v té škole pracovala
a zrovna měla plno práce s přípravou oběda.
Tak jsem k ní přišel, abych ji pozdravil
a řekl jsem, "Zdravím, Jeannie! Jak se máte?"
A ona se na mě podívala a mně bylo jasné,
že mě poznala, ale nedovedla mě úplně zařadit,
a pak řekla: "Stephen Krosoczka?"
A já byl ohromen, že věděla, že jsem Krosoczka,
ale Stephen je můj strýc, který je o 20 let starší než já,
a ona byla i jeho kuchařka, když byl ještě dítě.
A tak mi začala vykládat o svých vnoučatech,
a to mě naprosto dostalo.
Moje kuchařka měla vnoučata,
a tím pádem taky děti,
což tedy znamená, že každý den šla ze školy domů?
Vždycky jsem si myslel, že žije v jídelně
spolu s nádobím.
Nikdy mě nic jiného nenapadlo.
No, to náhodné setkání mě inspirovalo
a vytvořil jsem komiksový román "Školní kuchařka",
sérii komiksů o kuchařce,
která používá svoje nunčaky z rybích prstů k tomu,
aby bojovala proti zákeřným kyborgům,
obludnému školnímu autobusu a zmutovaným matematikům.
A na konci každé knihy
chytí záporáka do své síťky na vlasy
a prohlásí: "Takhle chutná spravedlnost!"
(Smích) (Potlesk)
A je to naprosto úžasné, protože ta série byla skvěle přijata dětskými čtenáři
a ti mi poslali úžasné dopisy,
pohledy a umělecké výtvory.
A když jsem navštěvoval různé školy, začal jsem si všímat,
že pracovníci jídelen
byli významně zapojeni do přípravy programu.
A od pobřeží k pobřeží
mi paní kuchařky říkaly tu stejnou věc:
"Díky, že jste vytvořil superhrdinu podle nás."
Školní kuchařky se totiž v populární kultuře
zrovna velké oblibě nikdy netěšily.
Nejvíc to ale znamenalo pro Jeannie.
Když byly vydány první knihy,
pozval jsem ji na křest
a přede všemi, kdo tam stáli,
před těmi, které celé ty roky krmila,
jsem jí věnoval umělecké dílko a pár knih.
A dva roky na to, co vznikla tato fotka,
Jeannie zemřela.
A já jsem šel na její rozloučení
a nic mě nemohlo připravit na to, co jsem tam spatřil,
protože přímo vedle její rakve stál ten obrázek,
a její manžel mi řekl, že to, že jsem vzal na vědomí její těžkou práci,
a že jsem ocenil to, co dělala,
pro ni znamenalo strašně moc.
A to mě přimělo k tomu, aby se vytvořil jakýsi svátek,
kdy bychom si toto mohli připomínat ve školních jídelnách napříč naší zemí:
Den školní superkuchařky,
kdy děti mohou tvořit různé projekty pro pracovníky kuchyní.
A já jsem se na tom podílel s Asociací pro školní stravování,
a představte si, že něco přes 30 milionů dětí
se každý den stravuje ve školních jídelnách.
To se rovná více než pěti miliardám obědů za školní rok.
A v těchto příbězích je více hrdinství než jen to, že dítě dostane přidáno.
Například paní Brenda v Kalifornii dává pozor na každého žáka,
který stojí ve frontě, a když něco není v pořádku, dá vědět školnímu poradci.
Několik kuchařek z Kentucky zjistilo,
že 67 % jejich žáků je na školních obědech závislých každý den,
a že přes léto zůstávají bez jídla,
takže vybavily školní autobus, vytvořily z něj pojízdnou kuchyni
a jezdily po okolí a během léta nakrmily 500 dětí denně.
A děti vytvořily neuvěřitelné projekty.
Věděl jsem, že to tak bude.
Udělaly přáníčka ve tvaru hamburgeru z barevného papíru.
Vyfotily hlavu své paní kuchařky, přilepily ji na obrázek z mojí knížky,
a to připevnily na krabice od mléka, ve kterých pak daly kuchařkám květiny.
A taky vytvořily svůj komiks,
ve kterém vystupovala vedle mé kreslené kuchařky i jejich vlastní kuchařka.
A taky vytvořily děkovné pizzy,
a každé dítě se podepsalo na jednu z ingrediencí vyrobenou z tvrdého papíru.
Já osobně jsem byl nejvíce dojat reakcí samotných kuchařek,
protože jedna paní mi řekla:
"Až do dneška jsem měla pocit, že nikdo tady ve škole ani neví, že existuju.
Myslela jsem, že si nás tady nikdo ani nevšimne."
Jiná žena mi řekla:
"Víte, díky tomu všemu si uvědomuju, že to, co dělám, je důležité."
A samozřejmě, že to, co dělá, je důležité.
To, co všechny dělají, je důležité.
Každičký den krmí naše děti.
A dříve, než se dítě může začít učit,
musí mít plné bříško,
a tyhle ženy a muži pracují v první linii a pomáhají vytvořit vzdělanou společnost.
Takže doufám, že nečekáte na Den školní superkuchařky,
abyste poděkovali personálu vaší jídelny.
A doufám, že víte, jakou moc takové poděkování má.
Poděkování může změnit život.
Mění život tomu, kdo ho přijímá, i tomu, kdo ho chce vyjádřit.
Děkuji.
(Potlesk)