היי. קהל: היי.
אני רוצה לשאול אתכם משהו: כמה שפות אתם דוברים?
זו לא שאלה רטורית.
נסו לספור.
לכמה מכם, זו שאלה ממש קלה.
אתם חושבים עכשיו "אחת. זאת. זהו".
כמה מכם מתלבטים
אם אפשר לספור שפה שהחבר או החברה לשעבר לימדו אתכם
את כל הקללות העיקריות בה.
קדימה. תספרו אותה.
תהיו נדיבים לעצמכם.
כשאני ניסיתי לספור, ספרתי ארבע.
אולי חמש, אם אני שתוי.
(באיטלקית: בעזרת קצת יין אני יכול לדבר איטלקית).
לחיים!
אבל כשספרתי כמו שצריך הגעתי ל-83 שפות,
ואז התעייפתי והפסקתי לספור.
זה חייב אותי לחשוב מחדש על המושג "שפה".
ההגדרה הראשונה אמרה,
"שיטה המשמשת לתקשורת אנושית מדוברת או כתובה,
תוך שימוש מובנה או מקובל במילים".
ההגדרה התחתונה מתייחסת לשדה מסוים,
רפואה, מדע או טכנולוגיה.
אנחנו יודעים שיש לתחומים האלה שפה ייחודית,
ז'רגון (עגה).
אותי מעניינת במיוחד הגדרה שנמצאת בדיוק באמצע:
"שיטת תקשורת שמשמשת קהילה או מדינה מסוימת".
אין לי עניין לשנות את ההגדרה הזאת.
אני רוצה להחיל אותה על כל דבר שאנחנו עושים.
אני מאמין שאנחנו דוברים הרבה יותר שפות ממה שנדמה לנו.
בזמן שנותר לנו יחד
אנסה לדבר שפה אחת
שכל הנוכחים דוברים אותה כשפת אם.
זה ישנה קצת את מהלך העניינים
כי זו כבר לא תהיה מצגת,
אלא שיחה.
כמו בכל שיחה,
תהיה פה תקשורת הדדית.
כדי שתתקיים תקשורת,
צריך רצון, לפחות מסוים, של שני הצדדים.
אם נרצה, יקרה פה קסם.
כל מה שצריך זה קצת רצון.
בחרתי מכנה משותף די בטוח
כדי לבדוק אם כולנו באמת רוצים.
מי שטוב לו ושמח כף ימחא.
בדיוק!
(בספרדית: כל דוברי הספרדית
בבקשה קומו,
תסתכלו על מישהו,
ותתחילו לצחוק).
תודה רבה. אתם יכולים לשבת.
כדי שלא תרגישו לא בנוח:
לא סיפרנו שום בדיחה על חשבונכם.
ביקשתי מדוברי הספרדית בקהל לעמוד,
להסתכל על מישהו שיושב לידם ולצחוק.
זה היה לא יפה. אני יודע. אני מתנצל.
אבל זה עורר בכמה מאיתנו
רגש מסוים.
אנחנו יודעים מה שפה עושה
כששני הצדדים דוברים את אותה שפה.
זה מחבר אותנו. זה קושר בינינו.
אנחנו שוכחים מה שפה עושה למי שלא דובר את השפה:
זה מבודד. זה מדיר.
ואני רוצה להתעכב על זה רגע במסע שאנחנו עושים
בנושא השפה.
(בפרסית: אני רוצה לתרגם את המושג "תעארף").
אמרתי בפרסית: "אני רוצה לתרגם
את המושג 'תעארף' מהתרבות הפרסית".
למושג הזה אין שום מקבילה באנגלית.
ההגדרה הקרובה ביותר היא חן רב
או צניעות רבה.
אבל זה ממש לא מדויק.
אז אנסה להדגים.
כששני אנשים הולכים זה מול זה
לא פעם אחד מהם יגיד:
(בפרסית: אני אסיר תודה לך).
זאת אומרת: אני אסיר תודה לך.
האיש השני יענה:
(בפרסית: אני פותח את חולצתי בשבילך).
זאת אומרת: אני פותח את חולצתי בשבילך.
הראשון יגיב:
(בפרסית: אני המשרת שלך).
זאת אומרת: אני המשרת שלך.
והשני יענה:
(בפרסית: אני עפר לרגליך).
זאת אומרת: אני עפר לרגליך.
(צחוק)
ממש ככה, אם לא הבנתם.
אני משתף אתכם בזה
כי כשאנחנו לומדים שפה חדשה אנחנו מקבלים איתה רעיונות חדשים.
ועוד משהו:
לפעמים אנחנו חושבים ששפה נועדה לאפשר לנו להבין מילים,
אבל אני מאמין ששפה נועדה לצקת במילים משמעות עבורנו.
תסתכלו על שורות המילים שאני מציג פה על המסך.
כמה מכם מזהים את זה מיד.
אחרים צריכים להתאמץ קצת.
החלוקה די ברורה:
מעל או מתחת גיל 35.
אלו שקוראים את זה בקלות
יודעים שזאת שפה של הודעות. סמסים.
שיטה שנועדה להעביר מקסימום משמעות
במינימום סימנים.
זה די דומה להגדרה שלנו לשפה:
"צורת תקשורת שמשמשת קהילה".
מי שאי פעם מצא את עצמו מתווכח בהודעות
יכול לטעון שצורת התקשורת הזאת לא טובה במיוחד.
אבל, למעשה, הטקסט שראינו קודם
הוא בעצם מכתב אהבה מודרני.
בואו נקרא:
"ככל שהזמן עובר אני אוהב אותך יותר
כי את הופכת אותי לאדם טוב יותר,
ולצחוק בקול.
במילים אחרות: תגידי לי מה קורה
כי לדעתי את חמודה ואם אין לך מישהו אחר
אני אשמח לצאת איתך.
רק שתדעי, אחכה לך לנצח.
בכל מקרה, שמרי על קשר. את לא חייבת לענות.
רק טוב, לא אכפת לי שמישהו יראה את זה.
נתראה. בינתיים, חיבוקים ונשיקות.
חיים רק פעם אחת.
כמו רומיאו ויוליה, בגרסה מודרנית.
אם צחקתם,
דיברתם שפה אחרת, שפה שלא צריך להסביר: צחוק.
זו אחת השפות הנפוצות בעולם.
אנחנו לא צריכים להסביר את זה. אנחנו פשוט מרגישים את זה.
יש דברים, כמו צחוק ומוזיקה, שנפוצים מאוד,
וזה פשוט כי הם מעל לכל הסבר,
והם יכולים להעביר כמות עצומה של משמעות.
כל שפה שאנו לומדים היא שער
המאפשר גישה לעוד שפה.
ככל שאתה לומד, אתה יכול להגיד יותר דברים.
כולנו עושים את זה.
כשאנחנו נחשפים לרעיון חדש, אנחנו מתמודדים איתו
באמצעות תפיסת המציאות שאנחנו כבר מחזיקים בה.
לכן שפות חשובות כל כך -
כי הן פותחות לנו גישה לעולמות חדשים.
לא רק לאנשים.
הן מאפשרות לנו לראות ולשמוע, וגם להרגיש, לחוות ולחלוק.
אומנם דיברנו כבר על כמה שפות
אבל עוד לא נגענו
באחת השפות החשובות ביותר:
בשפת החוויה.
לכן, כשמדברים עם מישהו
שחווה חוויה דומה, אפשר להמעיט במילים.
אבל כשאנחנו משתפים בסיפור
ומי שמקשיב לא ממש מבין על מה אנחנו מדברים,
אנחנו אומרים:
"הייתם צריכים להיות שם".
כנראה הייתם צריכים להיות כאן השבוע כדי להבין במה מדובר.
קצת קשה להסביר את זה, נכון?
ולטובת המחקר,
אבקש שתשתתפו שוב בשפת החוויה.
אדבר בכמה שפות,
ואם אדבר בשפה שלכם,
בבקשה - קומו, ותמשיכו לעמוד.
אתם לא צריכים לבקש את רשותי.
תנו לי לראות שאתם רואים אותי,
ותנו לי לראות אתכם,
אם אתם דוברים את שפת החוויה הזאת.
האם אתם דוברים את השפה הזאת?
כשלמדתי בבית הספר היסודי,
בסוף השנה הייתה מסיבה.
היינו צריכים להצביע: לחגוג בלונה פארק
או בפארק מים.
אני ממש קיוויתי שלא נחגוג בפארק מים
כי אז הייתי צריך ללבוש בגד ים.
אני לא יודע אם זה קורה גם לכם, אבל כשאני מתקרב למלתחות
בלוטות הזיעה שלי מתחילות לעבוד מעצמן
כי אני יודע שבגד הים שלי לא נראה עליי
כמו על בובת הראווה.
עוד עניין: כשהלכתי לאירועים משפחתיים,
אם רציתי תוספת,
ובדרך כלל רציתי תוספת,
הייתי צריך לחשב שיקולים מורכבים של עלות-תועלת.
קרובי המשפחה שלי היו בוחנים:
"אתה בטוח שאתה צריך את זה? נראה שזה מיותר לך".
האם ביקשתי תזכורת תמידית בלי לשים לב?
אם אתם מתפתלים בכיסא, צוחקים או עומדים
או בדיוק מתכוונים לקום
אתם דוברים את השפה שאני מכנה בחיבה
"שפת אלו שגדלו כילדים שמנים".
וכל נושא שקשור בדימוי גוף הוא ניב של אותה השפה.
שוב - תמשיכו לקום.
אני מבקש שוב: אם אני דובר את השפה שלכם - קומו.
דמיינו שאני מחזיק שני חשבונות -
חשבון טלפון
וחשבון חשמל.
אן-דן-דינו, סוף על הקטינו.
זאת אומרת: "כנראה לא אצליח לשלם את שניהם כרגע".
אתה חייב לגלות תושייה. אתה חייב לפתור את זה.
מי שעומד דובר את השפה של בקושי לגמור את החודש.
של מאבק כלכלי.
ואם יש לכם מזל, ואתם דוברים את השפה הזאת,
אתם יודעים שאין מניע חזק יותר ממחסור.
חוסר במשאבים, במראה או במימון
לא פעם הוא הקרקע
שממנה נובטים הזרעים הטובים ביותר.
ננסה לבדוק אם אתם דוברים עוד שפה.
אתם מוזמנים לקום מיד כשאתם מזהים אותה.
כשקיבלנו את האבחנה
חשבתי: "רק לא המילה הזו.
כל דבר אחר. רק לא המילה הזו.
אני שונא את המילה הזו".
ואז שואלים כמה שאלות:
"אתה בטוח?"
"הוא התפשט?"
"כמה זמן?"
"ד"ר, כמה זמן?"
ומקבלים כמה תשובות שיכתיבו מעכשיו חיים של אדם.
כשאבא שלי נהיה רעב כולנו מיהרנו לשולחן לאכול.
כי זה מה שתמיד עשינו.
אכלנו ביחד.
והתכוונו להמשיך לעשות את זה.
לא הבנתי למה אנחנו מפסידים בקרב הזה,
כי לימדו אותי שאם אתה נלחם, ולא מוותר,
אתה אמור לנצח.
אבל לא ניצחנו.
כל מי שקם יודע היטב
שאני מדבר את השפה
של מי שליווה אדם קרוב במאבק בסרטן.
כל מחלה סופנית היא נגזרת של השפה הזאת.
אדבר עכשיו בשפה אחרונה.
לא-לא, אני מקשיב.
כן-כן. לא, בטח. אני איתכם.
אני איתכם, אני איתכם.
עכשיו דמיינו שאתם שוכבים בחושך מוחלט,
ואור כחול זוהר מעליכם.
כשאתם שוכבים במיטה.
ואני יודע שבדיוק כמוני,
לכמה מכם נפל הטלפון ישר על הפרצוף.
ועוד דוגמה:
מי שיושב לידכם באוטו מתחרפן:
"אתה מוכן להתרכז בכביש?"
כל מי שקם עכשיו
דובר את השפה שאני אוהב לקרוא לה "שפת הניתוק".
קראו לה שפת החיבור
אבל אני אוהב לקרוא לה שפת הניתוק.
אני לא מתכוון לחיבור כזה.
אני מתכוון לניתוק כזה.
ניתוק אנושי.
ניתוק זה מזה.
מהמקום שאנחנו נמצאים בו, מהמחשבות שלנו,
כדי שנוכל למלא חלל אחר.
אם אתם לא עומדים
כנראה חוויתם את החוויה של להישאר בחוץ.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אתם מכירים את זה שכולם חלק ממשהו
ואתם לא.
אתם יודעים איך מרגיש מיעוט.
ועכשיו, כשאני מדבר בשפה שלכם,
אני מבקש מכם: קומו בבקשה.
כי אנחנו דוברים את אותה שפה.
כי אני מאמין ששפת המיעוט
היא אחת השפות החשובות ביותר שאדם עשוי לדבר בהן.
כי התחושה שמרגישים בעמדת החולשה הזאת
מכתיבה את המעשים שלכם בעמדת כוח.
תודה שהשתתפתם. שבו בבקשה.
אדבר בעוד שפה אחת אחרונה.
הפעם, אין צורך לעמוד.
אני רק רוצה לראות אם אתם מזהים את "זה".
רוב הנשים בעולם מתלוננות על זה.
רוב השירים בעולם נכתבו על זה.
רוב המוזיקה שאתם שומעים ברדיו מכה בזה, בועטת בזה
או נקרעת מזה.
ברוב המשחקים אנשים יורקים על זה.
ברוב השירים המושמעים בעולם אנשים מדברים על זה.
רוב שבורי הלב שאני מכיר חסרים את זה,
מתחילים לפקפק בזה,
או אבודים בלי זה.
רוב הצללים בחשכה שכחו מזה.
כולם יפלו בלי זה.
כל ילד וילדה ימותו בלי זה.
בלי זה, יהיו רק מאבקים ושום דבר.
רוב העמודים שנכתבו, על זה נכתבו.
הדמעות שזולגות, זולגות בגלל זה.
מי שהרגיש את זה, יודע שזה אמיתי.
אי אפשר לחיות בלי זה.
כשאני חווה את זה, אני אצעק את זה.
כל העולם שמע על זה.
אני פגוע ושבור, ואני זורם עם זה.
טועה, כי לא אפשרתי את זה.
האם הפצע או הצלקת יוכלו להחלים בלי זה?
האם הרגשות שלכם לא מוסווים בזה?
לכל אחד יש אידאל בנוגע לזה,
חלומות על זה,
עניין בזה.
אז מה הקטע הזה?
האם אתם מבינים שהחיים הם רק חלום
חסר ממשות בלי זה?
אני רק כותב.
מה אני יכול לחשוף על זה?
למה זו השפה שמדברים עליה הכי הרבה בעולם?
זו שאנחנו הכי מתקשים לדבר או לבטא?
לא משנה כמה ספרים נקרא, הרצאות נשמע
וטיפולים נעבור,
תמיד נרצה עוד מזה.
אני שואל אתכם:
האם המספר שחשבתם עליו בתחילת ההרצאה השתנה?
קחו אתגר: בפעם הבאה שתפגשו מישהו
תשאלו את עצמכם:
אילו שפות אנחנו חולקים?
ואם אין לכם שום רעיון,
תשאלו את עצמכם: אילו שפות אנחנו יכולים לחלוק?
ואם עדיין לא יהיה לכם שום רעיון,
תשאלו את עצמכם: אילו שפות אני יכול לרכוש?
ולא משנה עד כמה השיחה הזאת נראית לכם כרגע חסרת חשיבות,
אני מבטיח לכם שהיא תשרת אתכם בעתיד.
קוראים לי המשורר עלי. תודה לכם.