"Meg tudod ízlelni a szavakat?"
A kérdés a meglepetés erejével hatott rám.
Ezen a nyáron irodalmi fesztiválon tartottam előadást,
és utána, amint könyveimet dedikáltam,
egy tinédzserlány a barátjával odajött,
és ezt kérdezte tőlem.
Mondtam neki, néhányan átélik az érzékszerveik közötti átfedést,
tehát képesek színeket hallani,
vagy hangokat látni.
Aztán számos írót – beleértve magamat – rabul ejtett a téma.
De kissé türelmetlenül félbeszakított: "Igen, mindezt tudom.
Szinesztéziának hívják. Tanultuk az iskolában.
De anyukám olvassa a könyvedet,
és azt mondja, sok étel, hozzávaló,
és egy hosszú vacsorajelenet van benne.
Megéhezik minden lapnál.
Szóval gondolkoztam,
hogy nem vagy éhes, amikor írsz?
Aztán arra gondoltam, talán meg tudnád a szavakat ízlelni.
Mond ez valamit?"
És, tulajdonképpen, mond valamit,
mert mióta az eszemet tudom,
minden betűnek az ábécében más színe van,
és a színek ízeket idéznek elő bennem.
Például, a lila szín egészen pikáns, majdnem parfümös,
és bármely szó, amit a lilához társítok,
ugyanígy érződik.
Úgymint "naplemente" – nagyon csípős szó.
Azonban aggasztott, hogy ha ezt mondom a tinédzsernek,
akkor az vagy túl elvont lesz,
vagy esetleg túl furcsa.
Aztán valahogy nem volt elég idő rá,
mert mások is vártak a sorban.
Szóval hirtelen úgy érződött, hogy amit próbáltam átadni,
az sokkal összetettebb, és részletekbe menőbb,
mint aminek elmondását a körülmények lehetővé tették volna.
Aztán azt tettem, amit általában hasonló helyzetben szoktam:
Dadogtam, elnémultam, és nem beszéltem tovább.
Nem beszéltem tovább, mert az igazság túl összetett volt,
még ha legbelül tudtam is:
soha senkinek sem kellene csendben maradnia, mert fél a bonyodalmaktól.
Azzal kezdem mai előadásomat,
hogy megválaszolom a kérdést, amit azon a napon képtelen voltam.
Igen, meg tudom ízlelni a szavakat –
időnként, azaz nem mindig,
és a boldog szavaknak nem olyan aromájuk van, mint a szomorúaknak.
Szeretném kitapasztalni: milyen a "kreativitás" íze,
vagy az "egyenlőség"-é,
a "szerelem"-é, a "forradalom"-é?
És mi van a "szülőhazá"-val?
Mostanában különösen ez utóbbi szó kavar fel.
Édes ízt hagy a nyelvemen,
mint a fahéj, egy kis rózsavíz,
és aranyalmák.
Viszont alul maró utóízű,
akár a csalán vagy a pitypang.
Szülőhazám, Törökország illata
az édes és savanyú keveréke.
Azért mondom el ezt önöknek,
mert azt hiszem, egyre többen vannak
ma szerte a világban,
akiknek hasonló vegyes érzéseik vannak
az országgal kapcsolatban, ahonnan származnak.
Szeretjük a szülőhazánkat, nemde?
Hogy lehetne nem szeretni?
Kötődést érzünk az emberek, a kultúra,a föld, az étel iránt.
Mégis, ugyanakkor
politikájától és politikusainktól egyre inkább kínosan érezzük magunkat,
időnként közel a kétségbeeséshez vagy a fájdalomhoz vagy a haraghoz.
Érzelmekről akarok beszélni,
és hogy erősítenünk kell érzelmi intelligenciánkat.
Azt hiszem, szomorú az,
hogy érzelmekre a politikaelmélet fősodra nagyon kevés figyelmet fordít.
Elemzőket és szakértőket gyakran annyira lekötik az adatok és mutatók,
hogy úgy látszik, elfelejtkeznek
a nehéz mérhető tényezőkről,
amelyeket statisztikai modellekbe talán lehetetlen beleszorítani.
Ez hiba, mégpedig két fő meggondolásból.
Először is, érzelmi lények vagyunk.
Mint emberi lények, azt hiszem, mindannyian azok vagyunk.
Másodsorban pedig, és ez új,
a világtörténelem új korszakába léptünk,
amelyben kollektív érzület vezérli és vezeti félre a politikát,
jobban, mint ezelőtt valaha is.
Aztán közösségi hálózatokon és közösségi médián keresztül
ezek az érzületek felerősödnek,
polarizálódnak, és a világot igen rohamosan körbejárják.
A mi korunk a szorongásé, a haragé,
a bizalmatlanságé, a neheztelésé,
és szerintem, sok félelemé.
De valami figyelemre méltó:
annak ellenére, hogy gazdasági tényezőkről rengeteg kutatás van,
viszonylag kevés tanulmány szól érzelmi tényezőkről.
Miért van az, hogy alábecsüljük érzéseinket és érzékelésünket?
Azt gondolom, ez lesz az egyik legnagyobb szellemi erőpróbánk,
mert politikai rendszereink érzelmekkel vannak telítve.
Egy sereg országban láttunk már
érzelmeket kihasználó illiberális politikusokat.
Sőt, tudományos körökben, és az értelmiségiek között
sem vesszük még komolyan az érzelmeket.
Pedig szükség lenne rá.
Ahogy koncentrálnunk kell a világon elterjedt gazdasági egyenlőtlenségre,
ugyanúgy jobban kell figyelnünk a világot ellepő érzelmi és kognitív szakadékokra,
és áthidalásuk mikéntjére is,
mert igenis, számítanak.
Évekkel ezelőtt, amikor még Isztambulban éltem,
egy közel-keleti női szerzőket tanulmányozó amerikai kutató
látogatott meg engem.
Eszmecserénk során megjegyezte:
"Értem, miért vagy feminista:
mert Törökországban élsz."
Azt feleltem neki,
"Nem értem, te miért nem vagy feminista,
hiszen Amerikában élsz."
(Nevetés)
(Taps)
Fölnevetett.
Viccnek vette,
és a pillanat elmúlt.
(Nevetés)
Viszont ahogyan a nő két képzeletbeli táborra osztotta a világot –
két szembenálló táborra –,
zavart, és nem hagyott nyugodni.
E képzeletbeli térkép szerint
a világ néhány részén képlékeny államok vannak,
melyek, akár a változó sodrású vizek, még nem állandósultak.
A világ más részein, mármint a Nyugaton,
az államok szilárdak, biztonságosak, stabilak.
Tehát úgy néz ki, a képlékeny országok igénylik a feminizmust,
az aktivizmust és az emberi jogokat.
Aztán azok, akiknek nem kedvezett a sors eléggé,
és ilyen helyről származnak,
harcban állnak ezekért az alapvető értékekért.
Azonban lenne remény.
Mivel a történelem előre halad,
még a legingatagabb országok is felzárkóznak valamikor.
Közben a szilárd országok polgárai
élvezhetnék a történelmi haladásból eredő jólétet
és a liberális rend győzelmét,
támogathatnák más népek küzdelmét,
viszont nekik többé nem kellene küzdeniük
a demokrácia alapfeltételeiért,
mert túljutottak már azon a szakaszon.
Azt hiszem, 2016-ban
e földrajzi rangsorolás a darabjaira hullott.
Világunk nem követi többé – ha követte valaha is –
a tudós fejében kialakult kettős sémát.
Mostanra tudjuk, a történelem nem feltétlenül halad előre.
Időnként köröket húz,
sőt vissza is lép,
és a nemzedékek elkövetik ugyanazokat a hibákat,
melyeket dédapáik követtek el.
Mostanra tudjuk, nincs olyan dolog,
hogy szilárd kontra képlékeny országok.
Valójában mindannyian képlékeny időket élünk,
ahogy azt a néhai Zygmunt Bauman mondta nekünk.
Baumannak volt egy másik meghatározása korunkra.
Azt mondta, hogy mindannyian futóhomokon fogunk majd sétálni.
Ha ez a helyzet, azt hiszem,
minket, nőket, jobban kellene érdekeljen ez, mint a férfiakat,
mert amikor társadalmak tekintélyelvűségbe
vallási fanatizmusba vagy nacionalizmusba lépnek vissza,
a nőknek több veszíteni valójuk van.
Ezért ez létfontosságú kell legyen
nemcsak a globális aktivizmus,
hanem a globális női testvériség érdekében is.
(Taps)
Folytatás előtt bevallok valamit.
Egészen mostanáig, ha nemzetközi konferencián vagy ünnepélyen vettem részt,
általában én voltam a legkedvetlenebb előadók egyike.
(Nevetés)
Látván, hogyan zúzták szét a demokrácia és az együttélés álmát
Törökországban
fokról fokra, de rémisztő gyorsasággal,
ez az évek alatt teljesen elcsüggesztetett.
Az ünnepélyeken jelen volt néhány más komor szerző,
kik olyan helyekről jöttek, mint Egyiptom, Nigéria, Pakisztán,
Oroszország, Fülöp-szigetek, Kína, Venezuela, Banglades.
Együttérzéssel mosolyogtunk egymásra.
A kudarca ítéltek társasága.
(Nevetés)
Hívhattatok volna minket úgy, hogy ADNÍK:
Aggódó és Depressziós Nemzetközi Írók Klubja.
(Nevetés)
De a dolgok változásnak indultak,
és klubunk hirtelen népszerűbb lett,
aztán elkezdtünk felvenni új tagokat.
Emlékszem...
(Nevetés)
Emlékszem, először görög írók és költők léptek be,
aztán pedig magyar és lengyel írók jöttek,
majd, érdekes mód, osztrákok, hollandok és franciák,
aztán az Egyesült Királyságból, ahol élek, és amit otthonomnak hívok,
majd USA-beli írók.
Hirtelen többen lettek közülünk azok,
akik aggódtak nemzetük sorsa
és a világ jövője miatt.
És talán most több vannak közülünk,
kik a saját szülőföldjükön érzik magukat idegennek.
Aztán ez a bizar dolog történt.
Akik közülünk már régóta nagyon le voltak hangolódva,
kezdték jobban érezni magukat;
az újonnan érkezők pedig, akiknek szokatlan volt ez az érzés,
még csüggedtebbnek érezték magukat.
(Nevetés)
Láthattunk bangladesi, török és egyiptomi írókat,
amint a választások utáni USA-ból, vagy a brexit utáni Nagy-Britanniából
érkezett kollégáikat vigasztalják.
(Nevetés)
De viccet félretéve,
azt hiszem, világunk tele van soha nem látott kihívásokkal,
és ezek érzelmileg visszahatnak,
mert a gyors változással szemben
sokan inkább le szeretnének lassulni.
Amikor túl sok az ismeretlen,
az emberek az ismertre vágynak.
Ha a dolgok túl összezavarodnak,
sokan egyszerűség iránt sóvárognak.
Ez nagyon veszélyes tévút,
hiszen pontosan itt jön képbe a demagóg.
A demagóg remekül érti a kollektív érzület működését,
és férfi – általában férfi az – hogyan húzhat hasznot belőle.
Elmondja: mindannyian egy törzsbe tartozunk,
hasonszőrűek társaságában biztonságosabb.
Demagógok megtalálhatóak minden méretben és formában.
Ez lehet valamely jelentéktelen politikai párt hóbortos vezére
valahol Európában,
vagy szélsőséges iszlám imám, ki dogmáról és gyűlöletről prédikál,
vagy lehet máshol fehér felsőbbrendűséget hirdető náciimádó szónok.
Első pillantásra úgy tűnik, e figuráknak semmi közük egymáshoz.
De mégis: egymást táplálják,
és szükségük van egymásra.
A világon mindenhol,
amikor demagógok beszédeit figyeljük, és hogy szítanak mozgalmakat,
össze nem téveszthető közös tulajdonságot láthatunk bennük:
a sokféleség ádáz elutasítását.
Nem tudnak kiegyezni a sokrétűséggel.
Adorno mondta:
"A kétértelműség el nem tűrése a tekintélyelvű személyiség ismérve."
De felteszem a kérdést:
Mi van, ha ugyanaz a jel,
a kétértelműség el nem tűrése...
mi van, ha ez korunk ismérve?
Mert bármerre nézek, azt látom, az árnyalatok kiveszőben vannak.
A tévéműsorokban van egy valami ellen előadó,
aki szembe van állítva egy valami melletti előadóval.
Igaz? Nézettségből jeles.
Még jobb, ha kiabálnak egymásra.
Még a tudományos világban is, ahol értelmiségünket táplálni kellene,
az ateista kutatót a makacsul teista kutatóval látjuk versenyezni,
de nincs érdemi eszmecsere köztük,
mert kétféle hit csap össze egymással.
Azt gondolom, mindenhol bináris ellentétek vannak.
Így lassan és rendszerszerűen
a komplexitáshoz való jogot megvonják tőlünk.
Berlin, Nizza, Párizs, Brüsszel, Isztambul,
Dakka, Bagdad, Barcelona:
az egyik borzalmas terrorista támadást láttunk a másik után.
Mikor szomorúságunknak adunk hangot, mikor a kegyetlenségre reagálunk,
sokféle válasz érkezik,
üzenetek a közösségi médiából.
Egyikük elég zavaró,
mert annyira el van terjedve.
Mondják: "Miért sajnálod őket?
Miért sajnálod őket?
Miért nem sajnálod a jemeni civileket
vagy a szíriai civileket?"
Akik ilyen üzeneteket írnak,
nem értik azt,
hogy sajnálhatjuk az erőszak és terrorizmus áldozatait,
szolidaritást vállalva velük, legyen az a Közel-Keleten vagy Európában,
Ázsiában, Amerikában, bárhol, mindenhol,
egyformán és egyidejűleg.
Úgy tűnik, hogy nem értik meg, nem kell egy fájdalmat kiemelnünk,
és előtérbe helyeznünk.
De a tribalizmus ezt teszi velünk.
Zsugorítja elménket, az biztos,
de szívünkkel is ezt teszi.
Oly mértékben, hogy érzéketlenné válunk más emberek szenvedéseire.
A szomorú igazság, hogy nem volt ez mindig így.
Kijött egy gyerekkönyvem Törökországban,
és kiadása után számos eseményt szerveztem.
Sok általános iskolában voltam,
ami esélyt adott arra, hogy megfigyeljem a török kisgyerekeket.
Bámulatos volt mindig látni, mennyi beleérzés, képzelőerő
és hücpeség szorult beléjük.
E gyerekeknek sokkal nagyobb kedvük van világpolgárrá válni,
mint korunk nacionalistáinak.
Csodás látni, mikor kérdezem őket,
hogy hányan akarnak költők, írók lenni,
a lányok annyira magabiztosak,
mint a fiúk, vagy még inkább.
Viszont mikor középiskolákra mentem,
minden megváltozott.
Senki sem akar már többé szerző lenni,
senki sem akar már többé regényíró lenni,
a lányok elgyávultak,
gyanakvóak, tartózkodóak,
vonakodnak nyilvános helyen megszólalni,
mert megtanítottuk őket –
a család, az iskola, a társadalom –
megtanítottuk őket arra, hogyan irtsák ki egyéniségüket.
Keleten és Nyugaton
veszítünk a sokféleségből,
mind társadalmi, mind egyéni szinten.
Törökországot megjárva, bizony, tudom,
hogy a sokszínűség elvesztése óriási kár.
Mára szülőföldem az újságírók legnagyobb fogvatartójává vált
világviszonylatban,
maga mögé utasítva még Kína szomorú lajstromát is.
Meggyőződésem, hogy ami Törökországban történt,
bárhol megtörténhet.
Megtörténhet még itt is.
Ahogy országok szilárdsága illúzió,
úgy a kizárólagos identitás is az,
mert bensőnkben mindenki hangja sokféle.
Háfiz perzsa költő mondta:
"Lelked hordozza minden kellő összetevőt ahhoz,
hogy léted örömmé váljon.
Tenned annyit kell, hogy kevered ezen összetevőket."
Azt hiszem, keverjük, amit tudunk.
Isztambuli vagyok,
de ugyanakkor a Balkánhoz is kötődök,
az Égei-tengerhez, a Földközi-tengerhez,
a Közel-Kelethez, Levantéhoz.
Európai vagyok, mert ott születtem, azt választottam,
az értékeihez ragaszkodom.
Az évek múltával londonivá váltam.
Szeretnék úgy tekinteni magamra, mint globális szerzetre, világpolgárra,
nomádra és vándorló mesemondóra.
Kötődéseim sokrétűek, mint mindannyiunknak.
A sokrétű kötődés sokrétű történetet jelent.
Írókként, persze, mindig történetek után futkosunk,
de a csend és a dolgok is,
melyekről nem beszélhetünk, érdekelnek minket:
politikai és kulturális tabuk.
A saját csendünk szintén érdekel.
Mindig is hangoztattam, és kimerítően írtam arról,
mi a kisebbségi jog, női esélyegyenlőség,
LMBT jog.
De amint ezen a TED-es előadáson gondolkoztam,
valamire rájöttem:
sohasem volt bátorságom nyilvános helyen kimondani,
hogy én magam biszexuális vagyok.
Annyira féltem a sértegetéstől,
a megbélyegzéstől meg a gúnytól,
és a gyűlölettől, ami bizonyára ezzel jár.
Azonban soha senkinek sem kellene csendben maradnia
a bonyodalmaktól való félelme miatt.
(Taps)
Bár nem idegen tőlem a szorongás,
bár az érzelmek erejéről beszélek,
ismerem az érzelmek erejét is:
idővel felfedeztem,
hogy az érzelmek nem határtalanok.
Van végük.
Eljön egy pillanat –
mint egy határpont, egy küszöb –,
amikor belefáradunk a félelembe,
amikor belefáradunk a szorongásba.
Azt hiszem, nemcsak egyéneknek,
hanem talán nemzeteknek is megvan a maguk határpontja.
Érzelmeimnél még szilárdabb
a tudatosságom,
ami több mint nem és identitás,
mert az élet mint olyan, cseppfolyós.
Törzsekbe akarnak minket elkülöníteni,
de határokon átívelve kapcsolódunk egymáshoz.
Bizonyosságról prédikálnak,
de tudjuk, az élet tele van varázslattal,
és tele van kétértelműséggel.
Szeretnének a dualitás felé terelni,
de mi árnyaltabbak vagyunk annál.
Tehát, mit tehetünk?
Vissza kell térnünk az alapokhoz,
vissza az ábécé színeihez.
Halíl Dzsibrán libanoni költő mondta:
"Csendet tanultam a beszédesektől,
toleranciát a türelmetlenektől
és kedvességet a durváktól."
Nagyszerű mottója ez korunknak.
A populista demagógoktól így megtanuljuk
a demokrácia nélkülözhetetlenségét.
Izolacionistáktól megtanuljuk a globális szolidaritás szükségét.
Tribalistáktól pedig megtanuljuk a világpolgári szemlélet szépségét
és a sokféleség szépségét.
Befejezésképpen egy szóval vagy ízzel búcsúzom.
A török yurt szó azt jelenti: szülőhaza.
azt jelenti: szülőföld.
De érdekes mód a szó jelenti
a nomád törzsek által használt sátort is.
Szeretem ezt a keveredést, arra a gondolatra késztet,
hogy a hazának nem kell egy helyről erednie.
Lehet hordozható.
Magunkkal vihetjük bármerre.
Azt hiszem, íróknak, történetmesélőknek
végső soron
egyetlen fő hazájuk van,
és azt úgy hívják: "Történethon".
Az íze pedig ennek a szónak
a szabadság íze.
Köszönöm.
(Taps)