הרשו לי להתחיל עם שאלה.
מי מכם בכה בשבוע האחרון?
בבקשה, הרימו ידכם.
ומי מכם בכה בחודש האחרון? או בחצי השנה האחרונה?
טוב, סטטיסטית אני אמור לראות יותר ידיים מזה,
מפני שלפי מחקרים, נשים בוכות חמש פעמים בחודש בממוצע,
בזמן שגברים בוכים רק פעם אחת.
אבל כן אנשים, גברים בוכים.
אבל עכשיו תנו לי לשאול אתכם את זה:
כמה מכם באמת שיתפו את הדמעות שלהם
או את הסיפורים שלהם עם מישהו אחר?
שמי הוא מוריס מיקרס,
וחלקכם אולי מכירים אותי בתור לוכד הדמעות
בגלל שאני לוכד את היופי שבדמעות
על ידי צילומם תחת המיקרוסקופ
בשנה שעברה, התחלתי פרוייקט, אימג'נריום של דמעות:
אוסף מתמשך של צילומי דמעות עם סיפורים אישיים בליבו.
זה מאחר ואני מאמין שאנו אמורים לאמץ את הדמעות שלנו,
בין אם הם של שמחה או של עצב,
בגלל שהם אחד מהביטויים האמיתיים של עצמנו
ושל החיבור שלכם לעולם.
דמעות הן יחודיות. הן יפות. והן אמנות.
אז, איך לעזאזל הגעתי לרעיון
לשים דמעות תחת המיקרוסקופ?
הסיפור התחיל עם דיסלקציה.
וכמה שזה היה מתסכל בבית הספר,
עד כמה שזה מצחיק, דיסלקציה הנחתה אותי לאן שאני נמצא היום.
חוסר האהדה שלי למילים הפכה אותי למצויין במקצועות הטובים יותר
כמו פיזיקה, מתמטיקה, וכימיה.
את הזמן החופשי שלי הייתי מבלה מאחורי המחשב,
ובכל מובן המילה הייתי מבזבז את כל כספי על גאדג'טים חדשים, במקום על דייטים.
שלמען האמת אני עדיין עושה.
אז זו לא בא כהפתעה כזו גדולה
שאני נהייתי אנאליסט מעבדה רפואית.
בזמן העבודה במעבדה,
ביליתי זמן רב בהסתכלות דרך המיקרוסקופ,
ובשבילי - וואו - זה היה מהפנט.
הדברים שבדרך כלל נראים כשגרה, מדע או כאבחנה
בשבילי קיבלו מימד חדש לגמרי - אומנות.
אבל מאחר שצילום תמונות או להיות יצירתי
לא הוזכרו בהנחיות העבודה שלי,
החלטתי להחליף את חלוק המעבדה שלי במחשב נייד ומצלמה.
אני הצטרפתי לאקדמיה המלכותית לאומנות בהאג.
והפכתי לצלם מקצועי.
עכשיו, שמונה שנים מאוחר יותר,
אני עומד כאן מדבר על התשוקות שלי
על המחשת סיפורים על ידי שימוש במיקרוסקופ.
אני קורא להם סיפורים מיקרוגרפים.
אני ממחיש את הדברים היום-יומיים
שאנו פוגשים וצורכים בחיינו היום-יומיים.
לדוגמא, זוהי חומצה טרטרית
זהו תוסף מזון שכיח.
הוא עוזר לעוגה שלכם לתפוח.
ולא, זה לא מחשב או פוטושופ,
זה מה שבאמת תראו כשתסתכלו תחת המיקרוסקופ.
וזהו דיקלופנק, משכך כאבים מוכר.
וזה - הוא יפה נכון?
זהו MDMA, הוא המרכיב העיקרי באקסטזי.
האם זה לא גורם לכם לרצות להתחיל לעשן סמים?
(צחוק)
בשבילי, המיקרוגרפים האלו משמשים כהתחלות של סיפורים,
מאחר ולכל דבר שאני ממחיש יש סיפור נסתר.
והיעד האולטימטיבי שלי הוא ליצור יותר מודעות
סביב הנושא שאני ממחיש.
אבל בואו נחזור לדמעות.
אנשים שואלים אותי לרוב "איך אתה יוצר את התמונות האלו?"
"ולמה הדמעות נראות ככה?"
"והאם כל הדמעות דומות?"
ובכן, כשהתחלתי את הפרוייקט הזה, באמת שלא היה לי מושג
איך דמעה תיראה תחת המיקרוסקופ.
אבל יום אחד, הייתי חייב לבכות.
אני דפקתי את הבוהן שלי בשולחן ממש חזק,
ואני מרגיש בר מזל שאני לא צריך ללדת.
אז בזמן הכאב,
אני תפסתי דמעה הנוזלת על הלחי שלי עם פיפטה,
והתחלתי לעבוד.
באותו הרגע,
לא ידעתי באיזו טכניקה אני אמור להשתמש מתחת למיקרוסקופ שלי,
אז התחלתי עם טכניקת שדה בהיר.
זאת טכניקה שבה משתמשים לרוב בתיכון.
לאחר מכן, ניסיתי טכניקת פולריזציה.
אבל זה היה רק כשנדהמתי, כשהגעתי לאילומינצית השדה האפל.
תראו איך הדמעה מתעצבת: זה כמו פלנטה קטנה.
והדוגמאות האלו והמבנים הנפלאים בדוגמאות!
התמכרתי, והתחלתי לחקור עוד דמעות תחת המיקרוסקופ שלי.
הרגשתי כמו חוקר פלנטות.
אז עכשיו כשאנחנו יודעים איך לגרום לדמעות להראות,
אבל זה לא הסביר למה הן נראות ככה.
כשאנחנו בוכים, אנו רואים לעתים קרובות טיפת מים, אבל זה כל כך הרבה יותר מזה.
האם ידעתם שיש שלושה סוגי דמעות?
שהמונו-דמעה הגדול בעולם הוא הדמעה הרגשית?
הוא מגיב גם לרגשות חיוביים וגם לשליליים.
כמו עצבות, שמחה, עונג או כאב.
אבל להשיג דמעה זה לא קל.
כמו שרובנו יודעים, לבכות לפי פקודה זה קשה מאוד,
אז בזמן שעשיתי את הפרוייקט הזה נאלצתי לחכות
עד שרגעים אמיתיים הגיעו.
לדוגמה,
זאת דמעה מעצבות שנתרמה על ידי חברה שלי
מפני שאביה ממש חולה
ולא היה דבר שהיא יכלה לעשות בעניין.
או דמעת תסכול גדול מאחותי
מפני שהבוס שלה לא הרשה לה לעבוד בפוטנציאל המלא שלה
או דמעה של פרידה מבחור צעיר
שנאלץ לחזור חזרה לארץ מולדתו ולעזוב את כל חבריו מאחור.
ומה בנוגע לדמעה שהיתה לי משמחה
כששמעתי שאני אהיה אחד מהדוברים ב TEDxAmsterdam השנה?
(צחוק)
ובכן, לכולנו יש את הסיפור שלנו לחלוק,
ויש עוד כל כך הרבה סיפורים.
מה לגבי הסיפור של הקלה
כשאתם שומעים שהסרטן שלכם סוף סוף בהפוגה?
או הדמעה של השמחה
כשאתם סוף סוף מבינים שאתם בהריון לאחר שנים של ניסיונות?
ומה עם דמעות של עצב ותסכול
בגלל פיגועי הטרור הרצחניים לאחרונה?
לכולנו יש סיפור פרטי לחלוק.
אז, איך זה שכל דמעה מתבררת כשונה כל כך?
ובכן, בואו נסתכל תחת המיקרוסקופ.
כאן אתם יכולים לראות איך הקסם קורה.
תהליך התגבשות זה בדרך כלל לוקח 5 עד 30 דקות,
אבל זה תלוי במשתנים שונים כגון לחות והטמפרטורה,
אבל אין לשכוח את הפיסיולוגיה הייחודית שלכם.
כאן, אתם יכולים לראות כיצד גבישים מתחילים לאט לקבל את צורתם
ולגדול לגביש מלא.
ברגע שזה גדל באופן מלא, הדמעה מוכנה לצילום.
אנחנו צריכים לשתף דמעותינו משום שדמעות הן סיפורים,
וסיפורים מחברים אותנו ברמה עמוקה יותר.
אני מזמין אתכם היום לתרום דמעה שלכם.
אתם יכולים למצוא אותי למטה בלובי,
ואני אראה לכם את הדמעה מתחת למיקרוסקופ.
אז זו ההזדמנות הייחודית שלכם להפוך את הדמעות שלכם לאמנות.
שכן, בדיוק כמו רעיונות ששווה להפיץ, אני מאמין בדמעות ששווה להזיל.
(צחוק)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)