În birou pe masă, am un mic vas de lut
făcut în facultate. E raku, un gen de ceramică
din Japonia, vechi de sute de ani, când
se făceau castronașe pentru ceremonia de ceai.
Acesta are mai mult de 400 de ani.
Au fost modelate sau sculptate dintr-un bulgăre de lut,
iar oamenii le apreciau imperfecțiunile.
Vasele obişnuite, stau între 8-10 ore în cuptor.
Acesta a fost gata săptămâna trecută, iar cuptorul
are nevoie de zile să se răcească, dar raku,
e foarte rapidă. Îl modelezi afară, apoi încălzești repede
cuptorul. În 15 minute ajunge la 1.500 de grade,
iar când smalțul s-a topit în interior
și se vede ușor lustruit, stingi cuptorul și
introduci cleștii lungi de metal și
iei oala. În Japonia, acest vas roșu, fierbinte,
va fi scufundat imediat într-o soluție de ceai verde,
deci vă închipuiți cum miroase aburul.
Aici, în Statele unite, dramatizăm un pic,
trecem vasul prin rumeguș,
acesta ia foc, apoi se ia o găleată de gunoi,
se pune deasupra și fumul începe să iasă.
Așa că ajung acasă cu hainele afumate.
Îmi place raku pentru că-mi permite să mă joc cu elementele.
Pot să modelez un vas de lut, să aleg smalțul,
după care îl dau prin foc și fum,
iar surpriza e cu adevărat minunată,
precum modelul ăsta de crăpături cauzat de presiunea
asupra vaselor. Ajung de la 1.500 de grade
la temperatura camerei în doar un minut.
Raku e o metaforă minunată pentru procesul creativității.
Gasesc în ea tensiunea dintre
ce poți controla și ce trebuie lăsa de la tine;
are loc mereu, fie că am de produs un show radio
sau am de negociat, acasă, cu copiii mei adolescenți.
Când am început să scriu o carte despre creativitate,
mi-am dat seama că pașii erau inversați.
A trebuit să las de la mine chiar la început și a trebuit
să mă cufund în poveștile a sute de artiști,
scriitori, muzicieni și cineaști. Pe măsură ce ascultam
acele poveşti, mi-a fost clar cum creativitatea
ia ființă din experiențele zilnice,
mai des decât ați crede, inclusiv
a lăsa de la tine.
Trebuia să se spargă, dar e OK. (Râsete)
Trebuie să lași de la tine, uneori merge,
uneori nu, căci creativitatea poate lua naștere
și din cioburi.
Cel mai bun mod de a învăța orice
e prin povești, așa că vreau să vă spun o poveste
despre muncă, joacă și cele patru aspecte ale vieții
pe care trebuie să le îmbrățișăm
pentru a ne cultiva propria creativitate.
Întâi, un lucru despre care credem
că este ușor, dar devine tot mai greu,
și anume, trebuie să fim atenți la ce se întâmplă în jur.
Atâția artiști vorbesc despre nevoia lor de a fi deschiși,
de a experimenta, dar e greu când ai un
dreptunghi luminat în buzunar care-ți consumă
toată concentrarea.
Cineasta Mira Nair povestește cum a crescut
într-un orășel din India numit Bhubaneswar,
iată o poză a unui templu de acolo.
Mira Nair: În orășel erau cam 2.000 de temple.
Jucam cricket mereu. Am crescut cumva
între bolovani. Cel mai mult m-a inspirat
și m-a condus pe calea care m-a făcut în final cineast,
trupa de teatru ambulant care venea în oraș
unde mergeam să văd lupta fabuloasă dintre
rău și bine, întruchipată de două persoane din mediul școlar,
fără pregătire, dar cu multă pasiune
și cannabis, era uimitor.
Știți ce spun legendele populare ca Mahabharata și
Ramayana, cele două cărți sfinte, din care se spune ca se trag toate în India.
După ce am văzut Jatra, teatrul popular,
am știut ca vreau să mă urc pe scenă și să joc.
Julie Burstein: Nu-i o poveste minunată?
Se vede ruperea de cotidian.
Sunt în curtea școlii, dar e vorba de bine și rău,
de pasiune și hașiș. Iar Mira Nair era o tânără
pe care o priveau mii de oameni, dar ea era pregătită.
Era pregătită să se deschidă
către ceea ce scăpăra în ea,
iar asta a făcut-o, așa cum zice ea,
să devină un cineast premiat.
Așa că a fi deschis către experiențele care te pot schimba
e primul lucru pe care trebuie să-l acceptăm.
Artiștii povestesc cum cele mai puternice lucrări
vin din cele mai dificile momente ale vieții.
Romancierul Richard Ford vorbește despre
o problemă din copilărie cu care se luptă
și în prezent. E dislexic.
Richard Ford: Am învățat încet să citesc, am mers
la şcoală citind doar minimul
și nici în prezent nu pot citi în gând
mult mai repede decât cu voce tare,
dar sunt și avantaje în a fi dislexic.
Când m-am împăcat cu cât de încet trebuia,
sa fac asta, am început treptat să
apreciez calitățile limbajului şi
propoziţiilor care nu sunt doar aspecte cognitive
sau de limbaj: sincopele, sunetele cuvintelor,
felul în care arată cuvintele, unde se termină paragrafele
sau rândurile. Nu eram atât de dislexic încât
să nu pot citi. Eram doar nevoit s-o fac
foarte încet și, zăbovind asupra acelor fraze,
am descoperit celelalte calități ale limbii,
ceea ce cred că m-a ajutat să scriu.
JB: E atât de puternic. Richard Ford, care a primit
premiul Pulitzer, spune că dislexia l-a ajutat să scrie.
A trebuit să accepte acest „neajuns", folosesc acest cuvânt
intenționat. Nu a trebuit să-și învingă dislexia.
A trebuit să învețe din ea. A trebuit să asculte
muzica limbajului.
Artiștii vorbesc de asemenea despre lupta cu
limitele, făcând uneori
ce nu pot îi ajută să se concentreze
şi să-şi găsească vocea lăuntrică.
Sculptorul Richard Serra vorbeşte despre cum
se credea pictor în tinereţe,
şi cum a trăit în Florenţa după ce a absolvit facultatea.
Fiind acolo, a călătorit la Madrid
să vadă în muzeul Prado o pictură
a pictorului spaniol Diego Velazquez.
Datează din 1656 şi se numeşte „Las Meninas".
Tabloul reprezintă o mică prinţesă
cu domnişoarele ei de onoare şi dacă te uiţi peste
umărul prinţesei blonde, vezi o oglindă
în care se reflectă părinţii ei, Regele şi Regina
Spaniei, care ar sta unde ai sta şi tu
să te uiţi la tablou.
Velazquez însuşi s-a transpus în acest tablou.
El se află în stânga cu pensula într-o mână
şi cu paleta de culori în cealaltă.
Richard Serra: Priveam tabloul
şi am realizat că Velazquez se uita la mine
şi am gândit „Oh, eu sunt obiectul picturii,"
şi m-am gândit : „Eu n-aş putea să pictez asta."
Mă aflam la punctul în care foloseam un cronometru
ca să pictez pătrate la întâmplare,
Aşa că m-am întors şi mi-am aruncat
toate picturile în Arno şi m-am gândit să încep să mă joc.
JB: Richard Serra o spune atât de nonşalant şi
subtil. S-a dus să vadă o pictură a cuiva
care a murit acum 300 ani şi a realizat
că el nu poate face la fel, așa că s-a întors
în studioul său din Florenţa, a adunat pânzele
și le-a aruncat în râu.
Richard Serra a renunţat la pictat în acel moment,
dar n-a renunţat la artă. S-a mutat în New York
şi a făcut o listă de verbe
- a rula, a încreţi, a împături -
peste o sută de verbe şi apoi
s-a jucat ce aceste verbe. A făcut toate aceste acţiuni
cu tot felul de materiale. Lua o bucată mare de plumb
pe care o modela. Acelaşi lucru făcea cu o bucată
de cauciuc, iar cînd a primit verbul „a ridica"
a creat asta, care se află acum în Muzeul de Artă Modernă,
Richard Serra a trebuit să renunţe la pictat
pentru a începe această explorare în joacă
ce l-a propulsat spre opera pentru care e cunoscut astăzi:
imense curbe de oţel pe care cu timpul şi mişcarea
le putem experimenta. În sculptură,
Richard Serra este capabil de ceea ce nu a putut face în pictură.
Noi suntem subiectul artei sale.
Așa că experienţa, greutățile şi limitele
sunt lucruri pe care trebuie să le acceptăm
pentru a da frâu liber creativitâţii.
Şi mai există un lucru, cel mai greu.
Trebuie să acceptăm pierderea
cea mai veche şi mai constantă experienţă umană.
Ca să creăm, trebuie să ne situăm în spaţiul
dintre ce vedem în lume şi ce ne dorim,
privind în față respingerea, durerea,
războiul, moartea.
Este un loc teribil.
Educatorul Parker Palmer îl numeşte „hăul tragic",
nu pentru că e trist, ci pentru că e inevitabil,
iar prietenului meu, Dick Nodel, îi place să spună:
„Poţi strânge tensiunea ca pe o coardă de vioară
şi s-o transformi în ceva frumos."
Tensiunea asta rezonează în opera fotografului
Joel Meyerowitz care la începutul carierei sale era
cunoscut pentru fotografiile de stradă, instantanee,
dar şi pentru frumoasele sale fotografii înfăţisând
peisaje ca Toscana, Cape Cod,
peisaje de lumină.
Joel e din New York, iar studioul său a fost mulţi ani
în Chelsea, cu vedere la
World Trade Center, aşa ca a fotografiat
acele clădiri în tot felul de lumini.
Ştiţi deja unde vreau să ajung.
Pe 9 septembrie, Joel nu era in New York. Era plecat din oraş,
dar s-a grăbit să se întoarcă şi să vadă locul
unde au avut loc ravagiile.
Joel Meyerowitz: Şi ca toți ceilalţi trecători,
am stat în afara gardului care încercuia Chambers şi
Greenwich, şi tot ce vedeam era fum
şi puțin cauciuc, aşa că am ridicat camera
ca să văd dacă mai rămăsese ceva de văzut
şi o poliţistă m-a lovit peste umăr
şi mi-a zis „Fără fotografii".
A fost un şoc care m-a trezit
la realitate, cred.
Când am întrebat de ce n-am voie să fotografiez,
mi-a răspuns: „E locul crimei. Nu e voie."
Şi am intrebat-o: „Şi dacă aş fi membru al presei?"
Mi-a răspuns:
„Uită-te în spate", unde se aflau toţi cei din presă,
încadraţi într-o mică zonă.
Am întrebat „Și ei cand vor intra?"
şi ea a zis „Probabil niciodată."
În timp ce mă îndepărtam, am avut această idee
datorată loviturii, căci ce spusese era ca o insultă.
M-am gândit „Dacă nu sunt fotografii,
nu va fi nicio înregistrare. Avem nevoie de una."
Şi am hotărât. Voi face eu asta.
Voi găsi o cale, pentru că nu vreau ca
această istorie să dispară."
JB: Şi a făcut. A obţinut permisul
şi a mers în zona WTC,
şi a făcut fotografii timp de 9 luni, zilnic.
Aceste imagini readuc
mirosul de fum de pe hainele mele
în timp ce mă duceam acasă noaptea.
Biroul meu era la câteva blocuri depărtare.
Dar unele fotografii sunt frumoase,
şi ne întrebăm, a fost dificil
să creeze aşa ceva din ceva devastator?
JM: A fost urât, adică puternic
şi tragic şi oribil, dar
de asemenea, ca în natură, un eveniment enorm
transformat apoi în propriile reziduuri,
şi asemeni multor ruine -
dacă mergeţi la Coloseum sau la ruinele unei catedrale -
capătă un nou sens privite prin prisma timpului.
Au fost amieze când am fost acolo,
şi lumina era roz şi era o ceaţă în aer
şi stăteam printre moloz şi m-am trezit
recunoscând atât frumuseţea inedită a naturii
dar şi faptul că în timp
ne şterge rănile.
Timpul curge şi transformă evenimentele.
Ne îndepartează de ziua,
lumina şi anotimpul acela,
iar nu sunt romantic. Chiar sunt realist.
Realitatea este că, iată Woolworth Building
într-un văl de ceaţă, dar peste
teatru, şi devine roz,
şi furtunele de stins,
şi luminile serii şi apa
devine verde acid pentru că lămpile de sodiu sunt aprinse,
şi mă gândesc: „Cine a putut visa asta?"
Dar de fapt, dacă sunt acolo,
trebuie să fac o poză.
JB „Trebuie să faci o poză. Acest sentiment de necesitate,
trebuie să lucrezi, atât de puternic în povestea lui Joel.
Cănd l-am văzut recent, i-am spus cât de mult
i-am admirat perseverenţa, determinarea
de a forţa banda roşie şi a merge la lucru.
A râs şi mi-a spus: „Sunt încapăţânat,
dar cred că mai important este
optimismul meu pasionant.
Prima dată când am auzit aceste poveşti, un ascultător
m-a întrebat: „Toţi artiştii vorbesc despre
munca lor, nu arta lor, şi m-am gândit
la munca mea şi la sursa creativității,
şi la faptul că nu sunt artist. „Are dreptate. Ne luptăm
cu experienţe și provocări, limitări şi pierderi.
Creativitatea e esenţială pentru noi toţi,
fie că suntem oameni de ştiinţă sau profesori,
părinţi sau antreprenori.
Vă las să admiraţi altă
imagine a unui vas de ceai japonez.
Se află la Galeria Freer în Washington, D.C.
Are mai mult de o mie de ani şi încă vedeți
urmele degetelor artistului.
Vedeți însă, că acest vas s-a spart
în câteva locuri în acest timp îndelungat.
Însă persoana care i-a redat forma,
în loc să-i ascundă crapăturile,
a decis să le evidenţieze, aurindu-le.
Acum vasul este mai frumos, aşa spart,
decât iniţial
şi ne putem uita la aceste fisuri, pentru că
ele ne spun că toţi trăim,
în ciclul creaţiei şi distrugerii,
al contolului şi renunţării, al adunării cioburilor
pentru a face ceva nou.
Mulţumesc. (Aplauze).