Jó reggelt!
Amikor kisfiú voltam,
egy élmény megváltoztatta az életemet.
Ezért vagyok most itt.
Az a bizonyos pillanat
alapjaiban változtatta meg, ahogyan gondolkodom,
a művészetről, a formatervezésről és a mérnökségről.
Szerencsés háttérből jövök:
szerető családban, tehetséges művészek közt nőttem fel
a világ egyik csodálatos városában.
Apám, John Ferren, aki meghalt, mikor 15 éves voltam,
művész volt: ez volt a szenvedélye és a szakmája is
akárcsak anyámé, akinek a neve Rae.
Apám volt a New York School egyik
absztrakt expresszionista művésze,
aki kortársaival együtt,
létrehozta az amerikai modern művészetet,
és hozzájárult ahhoz, hogy elmozdítsa az amerikai korszellemet
a modernizmus felé a 20. században.
Hát nem elképesztő, hogy több ezer évvel azután,
hogy az emberek leginkább ábrázoló művészetet alkottak,
a modern művészet, időben arányosan
csupán majd 15 perce él,
mégis olyan átható?
Mint sok más fontos újítás esetében,
azoknak a radikális eszméknek sem volt szüksége új technikára,
csak friss gondolkodásra, és kísérletező kedvre,
valamint rugalmasságra, hogy el tudják viselni
a szinte egyetemes kritikát és elutasítást.
Otthonunkban, minden művészet volt.
Olyan volt, mint az oxigén,
az élet szükséges kelléke.
Ahogy néztem őt festeni,
Apám megtanított arra, hogy a művészet
nem kell, hogy csupán dekoratív legyen,
hanem, volt egy másféle módja, egy elgondolás közvetítése
és ténylegesen egy, ami át tudná hidalni
az ismeret és megértés világát.
Ebben az igen gazdag művészi környezetben,
feltételezhetik, hogy kényszerből,
bekapcsolódom a családi vállalkozásba,
de nem.
A legtöbb gyerek módja szerint,
genetikailag programozva,
hogy megőrjítsék szüleiket.
Nem érdekelt, hogy művész legyek,
semmikép sem festő.
Amit imádtam, az az elektronika és gépészet volt,
ezeket szétszedni, újakat építeni,
de legfőképpen működtetni.
Szerencsére a családomban is voltak mérnökök,
és a szüleim,
akik az első példaképeim lettek.
Ami közös vonásuk volt,
hogy mindkettőjük igen szorgalmas volt.
Nagyapám, úgy tulajdonosa, mint üzemeltetője volt
egy fémlemez konyhabútor gyárnak, Brooklynban.
A hétvégeken, együtt mentünk el a Cortlandt Streetre,
ami New York városának egy rádiós negyede volt.
Ott, óriási halmazokban kutakodtunk
az elektronikai lomokban,
és néhány fillérért hoztunk haza olyan kincseket,
mint a Norden bombacélzók,
vagy az első IBM elektroncsöves számítógépekhez tartozó alkatrészek.
Ezeket a tárgyakat egyaránt hasznosnak és érdekesnek találtam.
Mérnökségről tanultam, miként működnek a dolgok,
nem az iskolában,
hanem a szétszedése és tanulmányozása
által, ezeknek a mesésen bonyolult alkatrészeknek.
Ezzel foglalkoztam órákon át naponta,
jól láthatóan az áramütést megkerülve.
Az élet jó volt.
Azonban, sajnos minden nyáron,
távol a gépektől,
szüleimmel a tengeren túlra utaztunk,
még jobban megismerni a történelmet, a művészetet és a tervezést.
Remek múzeumokat, történelmi épületeket látogatva,
úgy Európában, mint a Közel-Keleten.
De hogy ösztönözhessék gyarapodó érdeklődésemet
a tudomány és technológia iránt,
egyszerűen csak kitettek helyeken,
mint pl. a londoni Tudományos Múzeum,
ahol órákon át egyedül barangolhattam kedvemre,
elmerülve a tudomány és a technológia történelmében.
Aztán, kilenc éves koromban
Rómába mentünk.
Az egyik különösen forró nyári napon,
meglátogattunk egy dóm alakú épületet, ami kívülről
nem is volt különösen érdekes.
Apám azt mondta, ezt Pantheon-nak hívják,
a minden istenek temploma.
Kívülről nem nézett ki rendkívülinek,
mint mondtam, de mire besétáltunk,
máris három dolog keltette fel az érdeklődésemet:
Először is, hogy kellemesen hűvös volt,
a kinti nyomasztó meleg ellenére.
Nagyon sötét is volt, az egyetlen fényforrás
egy nagy tátongó lyuk volt a tetőn.
Apa elmondta, hogy ez nem egy nagy nyitott lyuk,
hanem az úgynevezett oculus,
a szem a mennyekbe.
És volt még valami ezen a helyen,
nem tudom mi, de egy különleges érzés.
Ahogy a terem közepére kerültünk,
felnéztem az égre az oculus-on át.
Ez volt az első templom, ahol valaha jártam,
ami korlátlan kilátást nyújtott
Isten és ember között.
Csak azon csodálkoztam, hogy mi van, ha esik?
Apa hívhatta ezt oculusnak,
de valójában ez egy nagy lyuk volt a tetőn.
Lenéztem, és láttam padlócsatornákat,
ami a kőpadlóba volt vésve.
Ahogy jobban hozzászoktam a sötétséghez,
ki tudtam venni a részleteket a földön
és a környező falakon.
Nem nagy ügy, itt ugyanúgy szobrok álltak,
mint ahogy egész Rómában láttam.
Sőt, úgy tűnt, mint a Via Appia,
ahol egy márványeladó figurája mutatkozott
a minta könyvével, mutatva azt Hadrianusnak,
aki azt mondta: "Elviszem az egészet."
(Nevetés)
De a mennyezet lenyűgöző volt.
Úgy tűnt, mint Buckminster Fuller geodéziai kupolája.
Én láttam ezeket korábban,
mert Bucky, az apám barátja volt.
Ez egy modern, high-tech, lenyűgöző,
hatalmas 43 méteres tiszta kiterjeszkedés volt,
ami, nem véletlenül, pontosan a magassága is.
Imádtam ezt a helyet.
Igazán gyönyörű, semmire sem hasonlító, amit valaha láttam,
ezért meg is kérdeztem apámat: "Mikor épült?"
Mire Ő: "Körülbelül 2000 évvel ezelőtt."
és én: "Nem, úgy értem, hanem maga a tető."
Mert, gondolom, ez egy modern tető,
rá lett téve, mivel az eredeti
tönkrement egy megelőző háborúban.
Azt mondta: "Ez az eredeti tető."
Ez a pillanat megváltoztatta az életemet,
és úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna.
Első alkalom, hogy rájöttem, hogy az emberek okosak voltak
már 2000 éve is. (Nevetés)
Ez soha nem fordult meg a fejemben.
Úgy értem, hogy nekem, a gízai piramisok,
melyeket az előző évben látogattunk,
és tényleg lenyűgözőek, elég szép design,
de nézd, adj egy korlátlan költségvetést,
20.000 - 40.000 munkást, és körülbelül 10-20 évet
kivágni és elvonni kőtömböket egy vidéken át,
és én is építek neked piramisokat.
De nincs az az erő,
ami megteremti a Pantheon kupoláját,
sem 2000 évvel ezelőtt, sem ma.
És mellesleg, ez még mindig a legnagyobb
vas nélkül erősített beton kupola, ami valaha épült.
A Pantheon megépítése jó néhány csodát jelent.
Csodák alatt azokat a dolgokat értem,
melyek technikailag éppen, hogy lehetségesek,
igen magas kockázatúak, és lehet,
hogy nem igazán teljesíthető még ez idő tájt sem,
de bizonyosan nem általatok.
Például, itt van a Pantheon néhány csodája.
Hogy még csak szerkezetileg is lehetséges legyen,
ki kellett találniuk a szuper erős betont,
és hogy a súlyt lehessen kontrolálni,
változtatni kellett a beton sűrűségén,
ahogy felfelé haladtak a kupola építésével.
A tartásért és könnyűségéért, a kupola szerkezet
öt gyűrű támaszt használ,
egyenként csökkenő mértékkel,
amely egy drámaian megerősítő rálátást
kölcsönöz a tervezésnek.
Csodálatosan hűvös volt bent
a hatalmas hőmennyiségből eredően,
a természetesen felemelkedő légáramlás
az oculus-on át,
és egy Venturi hatás, amikor a szél átfúj
az épület tetején.
Életemben először fedeztem fel, hogy magának a fénynek is
van szubsztanciája.
A fény hasábja bevilágít az oculus-on át
ami egyszerre volt szép és tapintható,
és először jöttem rá arra,
hogy a fényt, meg lehet tervezni.
Továbbá, hogy az összes érintett formatervezés,
látvány tervezés,
mind lényegtelenné válik nélküle,
mert fény nélkül, ezek láthatatlanok maradnak.
Arra is ráébredtem, hogy nem csak én vélem úgy,
hogy ez a hely igazán rendkívüli.
Túlélve a gravitációt, barbárokat, fosztogatókat, fejlesztőket,
s az idő vasfogát, hogy válhasson
azt hiszem, a leghosszabban
folyamatosan használt épületének, történelmünkben.
Nagyrészt ennek a látogatásnak köszönhető,
és megértettem azt,
ellentétben azzal, amit az iskolában mondtak,
hogy a világ művészete és tervezése,
nem volt valójában összeegyeztethetetlen
a tudománnyal és tervezéssel.
Rájöttem, hogy egybevetve,
létre lehet hozni csodálatos dolgokat,
amit nem lehet megtenni egy területen sem önmagában.
De az iskolában, kevés kivételtől eltekintve,
külön világokként kezelték ezeket,
és ez így van a mai napig is.
A tanáraim azt mondták, hogy meg kell komolyodnom,
és fókuszálnom az egyikre, vagy a másikra.
De azzal, hogy engem a szakosodásra sürgettek,
elérték azt, hogy jobban értékeljem az olyan polihisztorokat,
mint Michelangelo, Leonardo da Vinci,
Benjamin Franklin,
mindazok, akik pont ezt ellenezték.
Így, azt érték el, hogy még jobban akartam
mind a két világot a magamévá tenni.
Szóval, hogyan jönnek létre ezek a példátlanul kreatív látásmódok,
a technikai összetettség, mint maga a Pantheon?
Valaki, talán maga Hadrianus,
akinek szüksége volt egy zseniálisan kreatív látásmódra.
Akiknek szükségük volt mesemondásra, és vezetői képességek
finanszírozására és a kivitelezésre,
a tudomány és a technológia elsajátítására,
a képességre és tudásra,
hogy még tovább feszíthessék a meglévő újítások határait.
Hiszem, hogy létre lehet hozni ezeket a ritka forradalmasításokat,
melyek megkövetelik, hogy legalább öt csodát valósítsunk meg.
A probléma az, hogy nem számít, mennyire tehetséges,
gazdag, vagy okos vagy,
akkor is csak egy - másfél csodára vagy képes.
Ennyi. Ez a kvóta.
Aztán elfogy az idő, a pénz, és a lelkesedés is.
Bármi.
Emlékezz, a legtöbb ember el sem tud képzelni
egyetlen ilyen technikai csodát,
és legalább ötre van szükség, hogy egy Pantheon létre jöjjön.
Tapasztalataim szerint, ezek a ritka látnokok,
kik képesek átfogni a művészeti,
tervezési és mérnöki területeket,
ők képesek észrevenni a pillanatot
amikor mások adtak elég csodát ahhoz,
hogy a cél elérhető közelségbe kerüljön.
Világos elképzelésük által vezérelve,
összeszedik a bátorságot és elszántságot,
hogy létrehozzák a még hiányzó csodákat,
és gyakran fogják azt, amit mások
leküzdhetetlen akadálynak gondolnak,
és megvalósítják őket.
Vegyük például a Pantheon okulusz-át.
Ragaszkodva, hogy ez legyen a tervben,
már nem lehetett használni azt a szerkezeti technológiát,
ami már ki lett fejlesztve a római boltívekre.
Azonban, ahelyett, hogy megszívlelték volna,
a súly és nyomás eloszlásának újragondolását,
úgy lett megtervezve, hogy csak akkor lesz megfelelő,
ha van egy nagy lyuk a tetőn.
Ezzel készen, most az esztétikai,
és a fény megtervezésének előnyeit kapjuk, a hűtést,
valamint a kritikusan közvetlen kapcsolatot a mennyekkel.
Nem rossz.
Ezek az emberek nem csak hitték,
hogy a lehetetlent is meglehet valósítani,
hanem azt, hogy azt végre is kell hajtani.
Elég a régi történelemből.
Melyek a legutóbbi innovációs példák arra,
amelyek egyesítik a kreatív design
és a technológia fejlődését oly behatóan,
hogy emlékezni fognak rá
ezer év múlva is?
Nos, felvinni egy embert a Holdra, az jó volt,
és visszahozni őt biztonságosan a Földre, az sem volt rossz.
Az egy hatalmas lépésről szólva:
Nehéz elképzelni egy jelentősebb pillanatot
az emberiség történelemében,
mint amikor először elhagytuk a világunkat,
és beléptünk egy másikba.
De mi jött a hold után?
Kísért, hogy mondhassam, hogy a jelenünk Pantheonja
az Internet,
de igazából azt hiszem, hogy ez nem megfelelő,
vagy legalábbis csak a történet egy része.
Az internet még nem egy Pantheon.
Ez inkább olyan, mint a beton feltalálása:
fontos, feltétlenül szükséges
a Pantheon megépítéséhez,
és tartós,
de önmagában, nem teljes.
Azonban, ugyanúgy, ahogy a beton technológiája
nélkülözhetetlen volt a Pantheon megvalósításában,
az új tervezők is az internet technológiát fogják alkalmazni,
új fogalmak létrehozásával, melyek maradandóak lesznek majd.
Az okos-telefon egy tökéletes példa erre.
Hamar, a legtöbb embernek a bolygón,
lesz majd egy,
és az elképzelés, hogy mindenkit összeköt
úgy a tudáshoz, mint egymáshoz, szintén időtálló lesz.
Szóval, mi lesz még?
Milyen más várható előrelépés lesz egyenértékű a Pantheon-nal?
Végiggondolva ezt, mégis
elutasítottam sok igen valószínű,
és drámai áttörést, ami eljöhet még,
mint például a rák gyógyítását.
Miért? Mivel a Panteonok rögzülnek
már a megtervezett fizikai tárgyakban,
melyek inspirálnak minket csupán a látványukkal,
és tapasztalásukkal,
és továbbra is így lesz, korlátlanul.
Ez egy más nyelv, mint a művészet maga.
A fontos közbenjárások, amik meghosszabbítják életünket,
és enyhítik a fájdalmat, persze kritikusak,
és fantasztikusak,
melyek, azon folyamatok részei,
ami a teljes tudásunk és technológiánk,
akárcsak az Internet maga.
Szóval, mi várható még?
Talán megérzésemmel ellentétben,
úgy találom, hogy egy látnoki ötlet
a 30-as évekből,
amit azóta is újjáéled évtizedenként:
az önvezető járművek.
Most azt gondolod, hagyj már békén!
Hogy tud egy tetszetős sebesség-szabályozó
olyan elképesztő lenni?
Nézd, a világunk nagy részét
az utak és a szállítás köré tervezték.
Ezek annyira szükséges sikerei voltak
a Római Birodalomnak,
mint az államok közti autópálya-rendszer
a jóléthez és fejlődéshez,
az Egyesült Államokban.
Ma ezek az utak összekapcsolják világunkat,
melyeken autók és teherautók dominálnak,
és nagyrészt változatlanok maradtak
az elmúlt 100 évben.
Bár talán nem nyilvánvaló ma,
az autonóm jármű egy kulcsfontosságú technológia lesz
amely lehetővé teszi majd, hogy újratervezzük városainkat,
és, tágabb értelemben, a civilizációnkat is.
Megmondom miért:
Amikor majd mindenütt jelen lesznek,
évente, ezek a járművek
több tízezer életet mentenek meg csak az Egyesült Államokban,
és milliókat, világszerte.
Az autóipari energia felhasználás, és légszennyezés
drámaian fog csökkenni.
A közúti dugók
városon belül és kívül, is el fognak majd tűnni.
Lehetővé tesznek vonzó, új koncepciókat,
hogy miként tervezzük meg városainkat, a munkát,
és azt, ahogyan élünk.
Gyorsabban fogunk a célunkhoz érni,
és a társadalom újra visszaszerzi a hatalmas mennyiségekben
elvesztett hasznosságát,
amíg most még a forgalomban ülve, alapjában szennyezünk.
De miért most? Miért gondoljuk, hogy ez készenlétben áll?
Mert az elmúlt 30 évben,
az emberek az autóiparon kívül
számtalan milliárdot költöttek
a szükséges csodák megteremtésére,
de teljesen más célokra.
A DARPA-i kollégák, az egyetemek,
és a vállalatok, teljesen az autóiparon kívüliek
vették észre, hogy ha ügyes vagy,
az autonómiát már most meg lehet valósítani.
Tehát mi az az öt csoda, ami szükséges az autonóm járművekhez?
Egy dolog, amit tudnod kell,
hogy hol vagy, és pontosan hány óra van.
Ezt szépen megoldotta a GPS-rendszer,
Global Positioning System,
amit az Egyesült Államok kormánya léptetett életbe.
Tudnod kell, hogy hol vannak az utak,
mik a szabályok, és hová mész.
A navigációs rendszerek különböző szükségletei,
a beépített navigációs szisztémák,
és a web-alapú térképek foglalkoznak ezzel.
Közel-folyamatos kommunikációra van szükségünk,
nagy teljesítményű komputerhálózatokkal
és másokkal a közelben,
hogy megértsük azoknak a szándékát.
A vezeték nélküli technológiák kifejlesztve mobil eszközökre,
néhány apróbb módosítással,
teljesen alkalmasak, hogy megoldják mindezt.
Bizonyára érdemes néhány korlátozott út használat
kezdetben az induláshoz,
hogy úgy a társadalom, és annak ügyvédjei
egyetértsenek, hogy biztonságosak erre.
Ez a HOV sávokkal fog kezdődni,
és folytatódnak onnan tovább.
De végül, fel kell ismernünk
embereket, jeleket és tárgyakat.
Gépi látás, speciális érzékelők, és nagy tételű számítások
több ilyenre képesek,
de kiderült, hogy a sok nem elég jó,
amikor a család a fedélzeten van.
Alkalmanként, az embereknek tudni kell értelmezni.
Ehhez lehet, hogy tényleg fel kell ébreszteni
az utasodat, és megkérdezni, hogy mi a fene
az a nagy valami az út közepén.
Nem is rossz, és ez ad nekünk egy céltudatosságot
ebben az új világban.
Különben is, ha az első felhasználók elmagyarázzák
a megzavarodott autójuknak,
hogy az az óriás csirke az útelágazásnál
valójában egy étterem,
és rendben van tovább vezetni,
minden más autó a Föld felszínén
tudni fogja majd ezt attól a pillanattól fogva.
Az öt csoda, többnyire már megérkezett,
és most már csak világos látomás kell
egy jobb világról, tele autonóm járművekkel,
csábítóan szép és új funkciókkal,
plusz egy csomó pénz és kemény munka,
hogy a cél megvalósuljon.
A kezdet már csak néhány évre van,
és megjósolom, hogy az autonóm járművek
véglegesen fogják megváltoztatni a világunkat
az elkövetkező évtizedekben.
Összefoglalva, elérkeztem oda, hogy higgyem,
az elkövetkező Panteonok összetevői
már mind körülöttünk vannak,
csak a látomással rendelkezőket várva,
széleskörű ismerettel,
multidiszciplináris készségekkel,
és intenzív szenvedéllyel,
hogy egybegyűjtsük őket, azért, hogy megvalósíthassák álmaikat.
De ezek az emberek nem maguktól
kelnek életre.
Ápolásra és ösztönzésre van szükségük,
már kicsi koruktól.
Szeretni és segíteni kell őket,
hogy felfedezzék a szenvedélyeiket.
Bátorítani, hogy legyenek szorgalmasak,
és megértetni, hogy a bukás is
egy szükséges összetevője a sikernek,
akárcsak a kitartás.
Segítenünk kell, hogy megtalálják a saját példaképeiket,
és megadni az önbizalmat, hogy higgyenek önmagukban,
hinni azt, hogy minden lehetséges.
És ahogy a nagyapám tette, amikor elvitt ezt-azt megvenni,
és ahogy a szüleim is,
amikor elvittek a tudományos múzeumokba,
bátorítanunk kell őket, hogy megtalálják a saját útjaikat,
még akkor is, ha az nagyon különbözik a miénktől.
De egy figyelmeztetés:
Időnként azonban nekünk is el kell vonni őket
a modern eszközeiktől,
a számítógépek, telefonok, tablettek,
játékgépek és TV-éktől,
kivinni őket a napfényre,
hogy megtapasztalják úgy a természetes
és a tervezésbéli csodáit a világunknak,
bolygónknak és civilizációnknak.
Ha nem, akkor nem fogják megérteni,
hogy mik ezek az értékes dolgok,
amikért egyszer majd ők lesznek felelősek,
a védelmükért és fejlesztésükért.
Azt is meg kell értetni velük,
ami úgy tűnik, hogy nincs megfelelően értékelve
az egyre tech-függőbb világunkban,
hogy a művészet és a tervezés
nem luxus,
sem valami összeférhetetlen
a tudománnyal és a technikával.
Ezek ugyanis létfontosságúak ahhoz, ami minket különlegessé tesz.
Egy nap, ha van esélyed arra,
talán el tudod vinni a srácokat
a tényleges Pantheonba,
ahogy mi is fogjuk a lányunkat, Kirát,
hogy elsőkézből megtapasztalhassa
annak az elképesztő tervezésnek a nagyságát,
ami egy egyébként jelentéktelen napon, Rómában,
megért 2000 évet a jövőbe,
hogy meghatározza életem útját.
Köszönöm.
(Taps)